Справа № 346/483/16-ц
Провадження № 2/346/418/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю: секретаря Томин О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ахмадуліної Т.О.

відповідачки ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2014 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, за час яких, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_5. Позивач як батько цієї дитини зазначений в свідоцтві про її народження на підставі спільної заяви сторін. Місце проживання вказаної дитини було тимчасово зареєстроване за місцем фактичного проживання її батьків та місцем проживання матерії позивача, що в с.Закриниччя Оратівського району Вінницької області. Восени 2014 року сторони переїхали проживати в належний позивачу на праві власності будинок, що в АДРЕСА_1

Через деякий час через сварки та непорозуміння сторони зрозуміли, що не змогли створити повноцінної сім'ї, тому вирішили припинити стосунки. Вони погодили, що відповідач має залишити житло позивача, вказана дитини буде проживати з відповідачем, а позивач братиме участь у вихованні та утриманні дитини. При цьому відповідач не чинитиме перешкод у спілкуванні з дитиною. Відповідно до домовленостей позивач оплатив відповідачу за житло в с.Новоекономічеськ Красноармійського району Донецької області та влітку 2015 року перевіз її туди разом з дитиною. Протягом місяця позивач телефонував до відповідача, щоб дізнатись як живеться їх сину та щоразу чув, що син плаче. На запитання позивача з цього приводу відповідач пояснювала неоднозначно. Позивача турбувало те, що дитина щоразу плакала. Тому він вирішив забрати сина тимчасово до себе. Спочатку він перевіз дитину до своєї матері у Вінницьку область щоб вирішити питання з роботою і звільнити час для догляду за дитиною, а у вересні 2015 року його мати привезла дитину до нього у с. Верхній Вербіж Коломийського району. Через деякий час відповідачка також приїхала до них у вказаний населений пункт, а приблизно через 2-3 тижні - повернулася в Донецьку область. З того часу вона періодично на кілька днів приїжджає до житла позивача, пояснюючи це роботою на ТК «Буковель». При цьому, вона не надає жодних коштів на утримання сина. Будь-які шлюбні відносини між сторонами припинені, однак, відповідач на власний розсуд, не рахуючись з інтересами позивача та їх сина, запрошувала до його будинку своїх гостей, де вживала спиртні напої, влаштовувала сварки, не піклувалася про їх сина, не брала участі у веденні домашнього господарства та створенні спільного бюджету, чим створювала умови, неможливі для проживання сім'ї та малолітньої дитини.

Домовленості про те, з ким повинен проживати вказаний син, між сторонами не досягнуто. Позивач вважає, що він створив сину належні умови для виховання та розвитку, має у власності житло, в якому дитина забезпечена необхідними речами. Проживання сина з відповідачем травмувало його психіку, він постійно плакав, відповідач за ним не доглядає, не піклується про його виховання та розвиток. Син більше прихильний до позивача, оскільки він приділяє йому більше часу, ніж відповідач. Крім того, позивач вважає, що він як чоловік зможе краще з точки зору гігієни та розвитку доглянути сина. Тому позивач просить визначити місце проживання сина сторін ОСОБА_1 з ним.

Позивач та його представник - адвокат Ахмадуліна Т.О. в судовому засіданні позов підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві. Вони також просять врахувати, що відповідач раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, вона не має власного житла, а також зловживала своїми батьківськими правами, про що свідчить її розписка про отримання від позивача 30 000 грн. за надання позивачу можливості бачитися з їхнім сином. При вирішенні даного спору слід також врахувати нижчезазначений висновок органу опіки та піклування, інші письмові докази та покази свідків. Тому сторона позивача просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона наймає житло в Донецькій області, а тому її син буде забезпечений постійним житлом. Вона також пояснила, що вона належним чином виконувала свої обов'язки матері, проживаючи разом із сином, забезпечувала його необхідними речами, частину з яких їм надсилалося в якості допомоги переселенцям з Донеччини. Крім того, відповідач ствердила, що позивач не є біологічним батьком дитини, оскільки вони познайомилися, коли вона вже перебувала на другому місяці вагітності, і вважає, що даний факт може підтвердити ДНК - аналіз. При цьому вона вказала, що у встановленому законом порядку вона не оспорювала батьківство позивача, однак, вона достовірно знає, що позивач страждає безпліддям. В своїх письмових запереченнях відповідач звертає увагу, що місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання її батьків, або одного з них, незалежно від того чи мають вони право власності на житло, в якому вони зареєстровані. Більш того, згода власника житла та членів сім'ї, які разом проживають з власником, для реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини не потрібна. Відповідач, посилаючись на ст.ст.3, 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), вказує, що подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини, суди зобов'язані врахувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. На підставі наведеного відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - органу опіки і піклування, який представляє служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, вказаних позивачем, та підстав, зазначених у наданому цим органом висновку. Зокрема, доцільно визначити місце проживання малолітнього сина сторін з його батьком. Тому наявні підстави для задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно зі свідоцтвом про народження сторони зазначені батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження року (а.с.5).

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, Коломийського району, що стверджується договором довічного утримання (догляду), посвідченим 23.01.2006 року приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Григорець М.В., зареєстрованим в реєстрі за № 213, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2006 року. Даними технічного паспорту стверджується, що загальна площа цього будинку становить 40,9 кв. м., житлова - 31,9 кв. м. (а.с.6-10).

Згідно з договором про надання житлового приміщення в тимчасове безоплатне користування від 14.10.2014 року (термін дії якого продовжено до 14.12.2016 року), укладеним між власником житла ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (відповідачем), останній з метою створення безпечних і належних умов для тимчасового проживання громадян та їх сімей з південно-східних областей України та АР Крим, передано у тимчасове безоплатне користування житлове приміщення в АДРЕСА_1

Відповідно до довідки №, виданої 29.10.2014 року управлінням праці та соціального захисту населення Коломийської РДА, відповідач ОСОБА_3, уродженка та жителька АДРЕСА_2 разом із сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, перемістилися з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1 (а.с.37).

Згідно до довідки №93 та акту №92, виданих 01.02.2016 року виконкомом Човновицької сільської ради Оратівського району Вінницької області, малолітній ОСОБА_5 проживав в сім'ї своєї бабусі ОСОБА_10 в АДРЕСА_3 Оратівського району Вінницької області в період з 03.02.2015 року по 03.05.2015 року та з 25.08.2015 року по 10.09.2015 року і був під постійним наглядом, піклуванням та матеріальним забезпеченням бабусі та матеріальним забезпеченням батька ОСОБА_1. У цій довідці також вказано, що мати цієї дитини ОСОБА_3 до дитини приїжджала за три місяці два рази всього на 5 днів і участі в його вихованні не брала, поштовим переказом переслала 300 грн. Вказаний акт засвідчений підписом депутата зазначеної сільської ради ОСОБА_11 (а.с.40,48).

Довідкою амбулаторії загальної практики сімейної медицини Коломийського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 29.01.2016 року стверджується відвідування позивачем із вказаним сином даної амбулаторії (а.с.41).

Відповідно до листа-згоди від 04.08.2015 року відповідач отримала від позивача 30 000 грн. за дачу згоди на побачення позивача із сином ОСОБА_9 (а.с.45).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, яка є матір'ю позивача, та проживає на Вінниччині, пояснила, що після народження вказаної дитини, відповідач 23.08.2014 року повернулася проживати в Донецьку область. Відповідач говорила, що ця дитина їй не потрібна, і що вона її народила для позивача. В пологовому будинку вона не бажала годувати дитину грудним молоком. Вдома вона вночі до дитини не бажала вставати, до сина відносилася погано, часто кричала на нього щоб замовк і не плакав. До сина вночі вставав батько, годував його та заколисував.

01.02.2015 року відповідач, перебуваючи на той час в с.Верхній Вербіж Коломийського району, телефонувала до свідка та просила забрати дитину, оскільки позивач їхав на роботу в м.Москву. Тому 03.02.2015 року позивач по дорозі в це місто на залізничному вокзалі м.Вінниці передав свідку свого сина ОСОБА_9, який проживав у свідка протягом 3-х місяців, а відповідач в цей час проживала в с.Верхній Вербіж. Вкінці лютого 2015 року відповідач приїжджала на Вінниччину до дитини. Перебуваючи там, вона грубо висловлювалася про дитину. Свідок вважає, що відповідач не має материнського інстинкту. Також слід врахувати, що вона отримала від позивача 30 000 грн. щоб він міг бачитися зі своїм сином, хоча сама, коли приїжджала до сина, то практично нічого йому не привозила, одягала його в зношені речі, які люди присилали їй як переселенці. На даний час син дуже батька любить, хоче бути лише з ним, а відповідач 31.03. або 01.04.2016 року виїхала на постійне проживання в Донецьку область.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що вони є близькими сусідами позивача. За час проживання там відповідача свідки спочатку були з нею у дружніх відносинах, а потім зрозуміли, що вона негативно ставиться до свого сина ОСОБА_9 і до сім'ї, вела розгульний спосіб життя, часто повертаючись додому в стані алкогольного сп'яніння. Свідки неодноразово на прохання позивача залишалися із сином сторін, а також ствердили, що позивач завжди був і є зразковим батьком, він один виховує і доглядає свого сина.

Частинами 1 та 2 ст.155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ч.1 ст.161 вказаного Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В матеріалах даної справи міститься висновок служби у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 29.04.2016 року, згідно з яким цей орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком ОСОБА_1, тобто з позивачем. У висновку вказано, що в ході досліджень обставин даної справи комісія з питань захисту прав дитини Коломийської райдержадміністрації з'ясувала, що відповідачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, часто залишала свою дитину на батька та бабусю, про фізичний, духовний, моральний розвиток дитини не піклувалась, участі у вихованні не брала, кошти на утримання дитини не надавала. За період проживання дитини ОСОБА_6 у сім'ї своєї бабусі ОСОБА_10, за адресою: АДРЕСА_4 протягом трьох місяців, ОСОБА_3 приїжджала до дитини всього на 5 днів та участі у вихованні не брала, дитина перебувала під постійним наглядом, піклуванням та матеріальним забезпеченням бабусі та батька. На даний час дитина фактично проживає з батьком. Згідно з даними акту від 25.04.2016 року обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача (АДРЕСА_1) ці умови задовільні, дитині створені всі належні умови для проживання, дитина росте в атмосфері любові, доброзичливості. Батько належним чином піклується про дитину та виконує батьківські обов'язки (а.с.74, 75).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог. Заперечення відповідачем того, що позивач є біологічним батьком дитини, не можуть судом братися до уваги, оскільки вони всупереч правилам ч.1 ст.60 ЦПК України не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того, суд враховує, що відповідно до правил, передбачених ч.3 ст.138 СК України, до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Проте відповідач правом на оспорювання батьківства позивача у встановленому законом порядку не скористалася.

На підставі ст.ст. 160, 161 Сімейного кодексу України та, керуючись ст.ст.213-215, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцем і жителем АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, - протягом 10 днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 03 червня 2016 року.

Суддя Калинюк О. П.