Номер провадження: 22-ц/785/5354/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Короткова В.Д.,

при секретарі: Ярохмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільним майном подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3, яку вподальшому уточнила та просила визначити між нею та відповідачем порядок користування автомобілем «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить їй і відповідачу на праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позову, вона посилалася на те, що з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2003 року. Під час спільного проживання в шлюбі, вони придбали у свою спільну сумісну власність вказаний вище автомобіль, право власності на який було зареєстровано на відповідача. Вони постійно користувалися автомобілем сумісно за домовленістю. На даний час, сімейні відносини між ними погіршились і стали виникати непорозуміння з приводу порядку користування автомобілем. Відповідач забрав автомобіль і не дозволяє їй ним користуватися. Оскільки відповідач ніде не працює, має вільний час для пересування та не має особливої потреби в автомобілі, вважає, що йому можна встановити час користування автомобілем у понеділок, четвер та пятницю цілодобово, а їй встановити часи користування автомобілем у вівторок, середу, суботу та неділю цілодобово, оскільки з нею залишилася проживати їхня неповнолітня дитина, яка потребує догляду, крім того вона працює завідуючою аптекою і по роду своєї діяльності потребує постійного пересування автомобілем.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому_ задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2003 року по теперішній час, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії І-ЕД №141787 від 12 вересня 2003 року, виданого міським відділом РАГС Одеського обласного управління юстиції (а.с. № 9).

Під час спільного проживання в шлюбі, позивачка і відповідач придбали у свою спільну сумісну власність автомобіль «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано 24 лютого 2011 року на імя відповідача ОСОБА_3, що підтверджується листом №31/15/5142-1220 від 04 травня 2016 року територіального Регіонального сервісного центру в Одеській області №5142 (а.с. №19).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільним майном подружжя (автомобілем), суд першої інстанції виходив з того, що:

- спірний автомобіль набутий під час шлюбу і зареєстрований на імя відповідача ОСОБА_3С є спільною сумісною власністю подружжя;

- володіння і користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності, відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За згодою співвласників відбувається і розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності (ч.1,ч. 2 ст.369 ЦК України).

Такий порядок володіння і користування майном, яке перебуває у спільній сумісній власності суттєво відрізняється від володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності, та ґрунтується на тому, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зазначені вище норми не передбачають можливості одним із співвласників користуватися майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, окремо від інших співвласників, якщо про це не має домовленості між ними. При таких обставинах, предявлені позовні вимоги про визначення порядку користування спірним транспортним засобом, який перебуває у спільній сумісній власності сторін по даній справі, не ґрунтуються на вимогах закону;

- спірний автомобіль є неподільною річчю, розділити його в натурі між співвласниками не можливо;

- у випадку перебування у спільній частковій власності неподільної речі, та неможливості її спільного користування і виділу своєї частини в натурі, співвласник має право вимагати відповідної матеріальної компенсації. Проте з такими вимогами до суду позивачка не зверталася.

Проте погодитися з остаточним висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 63 СКУкраїни дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Здійснення суб`єктивного права власності подружжям полягає перш за все, у реалізації правомочностей на власну поведінку власника (подружжя) щодо належного йому майна. Отже, зміст права власності в суб`єктивному значенні складається з наступних правомочностей:

-права володіння майном цею юридична можливість фактичного впливу на майно;

-права користування майном- це юридична можливість видобувати корисні (споживчі) властивості майна (речі);

-права розпорядження майном юридична можливість власника визначати фактичну та юридичну долю речі (ст. 317 ЦК України).

Порядок та межі реалізації зазначених правомочностей власником (подружжям) грунтується на принципах, закріплених у ст. 319 ЦК України:

-здійснювати право спільної сумісної власності, подружжя можуть здійснювати стосовно своєї речі все, що не заборонено або не суперечить соціальній природі власності;

-своє право на річ власник (подружжя) здійснює завжди своєю владою в своїх інтересах, при цьому свобода його волі також обмежена певними рамками.

Оскільки в праві власності частки подружжя не визначені, вони мають координувати свої дії щодо цього майна і не можуть розпоряджатися своєю часткою, як це має у відносинах спільної часткової власності.

Тому для здійснення певних юридичних дій потрібна воля обох подружжя у випадках встановлених законом. Це пояснюється тим, майно належить подружжю на праві власності без визначення часток, а в цілому , тобто право кожного з співвласників (подружжя) поширюється на об`єкт в цілому, а не якусь його частину в натурі.

Районний суд вірно зазначив, що спірний транспортний засіб є неподільним майном та виділ його в натурі чи поділ є неможливим.

Проте зазначаючи у якості підстави для відмови у заявлених вимогах, що визначення порядку користування спірним транспортним засобом, який перебуває у спільній сумісній власності сторін по даній справі, не ґрунтуються на вимогах закону з посиланням на неможливість користування співвласником майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, окремо від інших співвласників, якщо про це не має домовленості між ними, районний суд невірно застосував норми матеріального права.

Зокрема, судом не враховано наступне.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

У цьому випадку мається на увазі не визначення порядку користування подружжям майном, яке знаходиться у них в спільній частковій власності , при якій виділ має місце лише на величину частки в спільному майні, а мається на увазі майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності без визначення часток.

До такого майна цілком можливо віднести зокрема автомобіль, який виступає предметом спору у справі, рішення по якій переглядається.

Отже, ч.1 ст. 66 СК України передбачає, що подружжю надається право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Однак незалежно від такої домовленості, дана норма не виключає права кожного з подружжя у разі виникнення спору про порядок користування майном звертатися з відповідним позовом до суду.

Дана норма застосовується тоді, коли сторони (сторона) бажають вирішити спір саме про способи та умови користування майном, не намагаючись при цьому припиняти спільну власність.

Слід звернути увагу, що встановлення між подружям саме порядку користування майном, яке набуте за час шлюбу, є можливим як щодо майна, що перебуває у спільній сумісній власності, так і щодо майна, яке знаходиться у спільній частковій власності.

В той же час здійснення такої з правомочностей спільної власності, як розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, подружжям або одним з них, може відбуватися, як у період перебування у шлюбі (ст. 67 СК України) так і після його розірвання (ст. 68 СК України) при умові, що розподіл не провадився.

Проте вимоги щодо розпорядження спільним автомобілем позивачем не заявлялися і цими обставинами (необхідністю розподження майном) заявлені вимоги про визначення порядку користування не обгрунтовувалися.

Таким чином будь-хто з подружжя, права якого порушені іншим з подружжя в частині користування спільним майном, яке набуте за час шлюбу (спільною сумісною власністю), не позбавлений права на судовий захист у разі доведеності обставин, якими обгрунтовуються заявлені позовні вимоги про встановлення порядку користування таким маном без наміру припинити спільну власність.

На зазначене суд першої інстнації уваги не звернув.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення, апеляційний суд враховує наступне.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.04.2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року у зв`язку з недотриманнями відповідачем порядку перегляду заочного рішення передбаченого ст. ст. 228 ЦПК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року відмовлено.

Відомості про апеляційне оскарження заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року про розірвання шлюбу та відкриття апеляційним судом апеляційного провадження відсутні.

Відповідно до п. 25 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавствапри розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,

визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 віжд 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2016 року вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. частково. Виділено у користування ОСОБА_2 наступне майно: пральну машину, музичний центр, праска, відеокамеру, фотоапарат, кавоварку, тарілки, каструлі, пилосос, ялинкові іграшки, постільну білизну, дитяче ліжко, соковижималку, зволожувач повітря, меблі в дитячої кімнаті. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2016 року скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. В частині заявлених вимог про поділ автомобіля VOLKSWAGEN POLO, випуску 2008 року, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, апеляційним судом визнано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині даного автомобілю за кожним.

Оскільки рішення суду апеляційної інстнації вступає в законну силу з моменту його проголошення, то з 25.10.2016 року спірний автомобіль перебуває у спільній частковій власності сторін.

До цього автомобіль VOLKSWAGEN POLO, р. н. ВН7330СІ, як придбаний за час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, знаходився у спільній сумісній власності, яка в розумінні ч. 2 ст. 60 СК Украни, презюмується доки сторонами не доведено, а судом не встановлено зворотнього.

Тобто, спірний автомобіль, на час ухвалення оскаржуваного рішення 24 травня 2016 року, перебував у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а на час перегляду справи апеляційним судом у спільній частковій власності.

Здійснення субєктивного права власності подружжям полягає перш за все, у реалізації правомочностей на власну поведінку власника (подружжя) щодо належного йому майна. Отже, зміст права власності в субєктивному значенні складається з наступних правомочностей:

-права володіння майном це юридична можливість фактичного впливу на майно;

-права користування майном- це юридична можливість видобувати корисні (споживчі) властивості майна (речі);

-права розпорядження майном - юридична можливість власника визначати фактичну та юридичну долю речі.

Враховуючи, що для спільної сумісной власності подружжя є характерним наявність множинності субєктів та єдності обєкта, тому правовідносини з приводу спільного майна виникають між співвласниками (чоловіком і дружиною) щодо порядку користування зокрема спільним автомобілем - в даному випадку це внутрішні правовідносини, у звязку з чим кожному з подружжя (як співвласникам) належить право володіти, користуватися та розпоряджатися спільним майном та обовязок кожного з них погоджувати свою поведінку , повязану з володінням, користуванням та розпорядженням з іншим з подружжя.

Як вже зазначалося ч. 1 ст. 66 СК України передбачає, що подружжю надається право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Тобто йдеться про реалізацією подружжям однієї з трьох правомочностей правом користування (можливості видобувати корисні (споживчі) властивості майна (речі)), яке не охоплює право розпорядження майном (можливості власника визначати фактичну та юридичну долю речі.

Тому визначення порядку користування майном набутим під час шлюбу, само по собі не припининяє права спільної сумісної власності.

Визначення ідеальних часток у спільному майні не припиняє спільну власність, однак перетворює її із спільної сумісної у спільну часткову.

На час розгляду апеляційним судом цієї справи, спірний автомобіль в іншій справі рішенням апеляційного суду Одеської області було визнано право власності по 1/2 частині спірного автомобіля за кожним із подружжя без реального поділу автомобіля у звязку з його неподільністю.

Тобто автомобіль залишився у спільній власності сторін, яка перетворилася після ухвалення судом відповідного рішення з спільної сумісної власності у спільну часткову.

Позивач, з урахуванням проживання з нею дитини і використання автомобілю в тому числі і для потреб дитини, просила встановити їй часи користування автомобілем у вівторок, середу, суботу та неділю цілодобово, а відповідачу у понеділок, четвер та пятницю цілодобово.

Судова колегія вважає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з засад справедливості та розумності, приймаючи до уваги проживання дитини з позивачем ОСОБА_2, судова колегія визначаючи час користування спірним автомобілем вважає за можливе мінімально відступити від рівності прав подружжя, враховуючи також інтереси відповідача щодо можливості користуватися автомобілем у вихідний день як у власних інтересах так і в інтересах своєї неповнолітньої дочки.

Визначаючи порядок користування спірним автомобілем, судова колегія вважає за справедливе встановити такий час користування автомобілем:

ОСОБА_3 - у понеділок, четвер, пятницю та четверту і п`яту (за наявності) неділю щомісяця цілодобово з 00-00 до 24-00 годин вказаних днів тижня.

ОСОБА_2 - у вівторок, середу, суботу та першу, другу і третю неділю щомісяця цілодобово з 00-00 до 24-00 годин вказаних днів тижня.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задовленню, рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог про визначення порядку користування автомобілем.

У відповідності до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 сплатила судовий збір в суді першої інстанції 275 грн. 61 коп. та за подання апеляційної скарги 606 грн. 32 коп., а всього 881 грн. 93 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визначити порядок користування автомобілем «Фольксваген Поло», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого 24 лютого 2011 року за ОСОБА_3, встановивши час користування автомобілем:

ОСОБА_3 - у понеділок, четвер, пятницю та четверту і п`яту (за наявності) неділю щомісяця цілодобово з 00-00 до 24-00 годин вказаних днів тижня.

ОСОБА_2 - у вівторок, середу, суботу та першу, другу і третю неділю щомісяця цілодобово з 00-00 до 24-00 годин вказаних днів тижня.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_3) судовий збір в розмірі 881 грн. 93 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

ОСОБА_4