АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/3836/15-ц Головуючий 1-ї інстанції - Зелінський В.Г.
Провадження № 22-ц/790/3254/16 Доповідач - Колтунова А.І
Категорія: спори, що виникають
із договорів купівлі-продажу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Черкасова В.В.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про поновлення строку для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

19 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до закритого акціонерного товариства «Гарант» (далі - ЗАТ «Гарант»), ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що в січні 1999 року ОСОБА_1 запропонувала їй придбати приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - магазин), для подальшого сумісного використання в якості кафе, обумовивши при цьому умови оформлення вказаного магазину в рівних частках на ОСОБА_4 - матір ОСОБА_1 та на ОСОБА_2 Вартість магазину становила 58 000,00 грн., які було передано ОСОБА_1, на підтвердження чого останньою було надано розписку, відповідно до якої нею отримано в борг у ОСОБА_5 9 700,00 доларів США з метою оформлення магазину та у ОСОБА_6 6 000,00 доларів США з метою відкриття магазину.

01 березня 1995 року між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останні придбали приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в наступних частках: ОСОБА_4 2/3 частки, ОСОБА_2 1/3 частки (далі - договір купівлі-продажу).

Організацією оформлення вказаного договору купівлі-продажу займалася ОСОБА_1, яка використовуючи дружні стосунки з сім'єю ОСОБА_2, зловживаючи їх довірою, в порушення попередньої домовленості, шляхом надання нотаріусу недостовірних даних щодо домовленості між покупцями, оформила на ОСОБА_4 2/3 частки магазину.

В подальшому ОСОБА_1 самостійно, без попередньої домовленості з позивачем, здійснила реконструкцію магазину шляхом знесення стіни, та оформила договір оренди 2/3 частин приміщення магазину.

Також ОСОБА_1 склала підроблений договір оренди магазину, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала належну їй на праві власності частку магазину ОСОБА_4 з правом суборенди.

Позичені грошові кошти в розмірі 15 700,00 доларів США ОСОБА_1 повертати відмовилась.

Постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури від 12 квітня 2013 року встановлено, що ОСОБА_4 отримала від доньки - ОСОБА_1 кошти за умови виконання зобов'язань, які в подальшому не виконала, оскільки не мала на це наміру, а переслідувала лише мету заволодіти майном потерпілих, у зв'язку з чим в її діях вбачається склад кримінального правопорушення - шахрайство. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 закрито у зв'язку з її смертю.

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла ОСОБА_1 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном до якого входить - 2/3 частки вищевказаного магазину, яку вона, станом на час розгляду справи, продовжує протиправно використовувати та отримувати орендну плату.

Таким чином вищевказаний правочин укладено під впливом обману.

Зважаючи на зазначене, позивач просила суд поновити строк позовної давності, визнати договір купівлі-продажу в частині купівлі ОСОБА_4 2/3 часток магазину недійсним, перевести на неї права покупця за договором купівлі-продажу 2/3 часток магазину та визнати за нею право власності на 2/3 частки магазину.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3, яка також прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с. 150).

Справу розглянуто за відсутності відповідачів та їх представників.

В письмових запереченнях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначили, що правові підстави для задоволення позову відсутні, посилались на ті обставини, що не є стороною за договором купівлі-продажу, що оскаржується, підстави для визнання його недійсним відсутні, посилалися на наявність судових рішень, якими здійснено розподіл магазину між співвласниками, визначено їх частки в натурі та визнано за ними право власності.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу нежилого приміщення магазину, укладеного між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, в 2/3 частках, недійсним. Правові документи на будівлю на ім'я ОСОБА_4 на 2/3 частки будівлі визнано втратившими силу. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки будівлі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що позивачем було пропущено строк позовної давності, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо поновлення строку позовної давності. Також суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог шляхом визнання правових документів, виданих на ім'я ОСОБА_4 на 2/3 частини будівлі, втратившими силу. Судом першої інстанції не було встановлено факту припинення діяльності ЗАТ «Гарант» та правонаступника. Крім того, висновки суду не відповідають дійсним обставинам по справі. Судом необґрунтовано не взято до уваги того факту, що ОСОБА_1 було позичено грошові кошти з метою придбання ОСОБА_4 2/3 часток приміщення, які вона продовж деякого часу повертала з відсотками. Висновки суду першої інстанції обґрунтовані на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року, проте в ньому не встановлено факту обману під час вчинення договору купівлі-продажу. Позивачем не доведено факту наявності домовленості щодо спільного придбання будівлі магазину в рівних частках. Крім того посилання позивача щодо оформлення ОСОБА_1 права власності на магазин від імені ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки для здійснення будь-яких дій по оформленню права власності особу повинно бути належним чином на це уповноважено. Висновки суду щодо купівлі спірного приміщенні за грошові кошти ОСОБА_2 є необґрунтованими, та такими, що спростовуються вироком та іншими письмовими доказами. Також визнавши договір купівлі-продажу недійсним, судом першої інстанції необґрунтовано не було застосовано двосторонню реституцію. Крім того, судом в порушення норм закону застосовано переведення прав покупця, оскільки такі наслідки можуть наступати лишу при порушенні права переважної купівлі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, надали пояснення та доповнення, взяли участь у дослідженні доказів. В наступне судове засідання на судові дебати не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 надала заяву про відкладення слухання справи у зв'язку з хворобою. Разом з тим, доказів в підтвердження цього не надала, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про закінчення слухання справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника (а.с. 227, 236).

Представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена.

ЗАТ «Гарант» ліквідовано за рішенням засновників та 25 серпня 2004 року виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 211).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення магазину, в частині придбання ОСОБА_4 2/3 його часток, укладеного між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, та визнаючи правові документи на будівлю, оформлені на ім'я ОСОБА_4, на 2/3 частки будівлі такими, що втратили силу, а право власності на 2/3 частки будівлі за ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 незаконно заволоділа майном позивача в розмірі 38 666,60 грн., що встановлено вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року, який набрав законної сили, та яким останню засуджено за ч.2 ст. 190 КК України. У зв'язку з чим, при укладенні договору купівля-продажу 2/3 часток магазину ОСОБА_4 навмисно ввела ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України є правовою підставою для визнання цієї угоди недійсною. Зважаючи на те, що купівля будівлі була вчинена за грошові кошти ОСОБА_2, то є правові підстави для визнання за нею права власності на цю частину будівлі.

Колегія суддів вважає, що погодитись з висновком суду першої інстанції у повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 01 березня 1999 рокуміж ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 260,7 кв.м. (а.с. 15, 49).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала 2/3 частки зазначеного приміщення, ОСОБА_2 1/3 частку (а.с. 49).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2004 року, проведено розподіл вказаного нежилого приміщення між співвласниками (а.с. 75-82).

Матеріали справи містять ксерокопії розписок, оригінали яких долучено до матеріалів кримінальної справи, з яких вбачається, що 10 березня 1999 року ОСОБА_1 отримала в борг від батька позивача - ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 9 700,00 доларів США з метою оформлення на ім'я своєї матері 2/3 часток магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» та у матері позивача - ОСОБА_6 6 000,00 доларів США з метою відкриття кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с. 13, 14).

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що ОСОБА_1 незаконно, зловживаючи довірою ОСОБА_5 та ОСОБА_6, з січня по березень 1999 року, заволоділа майном їх родини, чим завдала їм значної матеріальної шкоди в розмірі 38 666,60 грн. (а.с. 22-24).

Зазначений вирок ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року було змінено в частині призначеного ОСОБА_1 покарання, в іншій частині залишено без змін (а.с. 25-28).

Постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області кримінальне провадження у справі відносно ОСОБА_4 закрито у зв'язку з її смертю (а.с. 29).

З тексту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_4, маючи злочинний намір, направлений на заволодіння майном родини ОСОБА_6, та переслідуючи злочинну мету - наживу, за попередньою змовою та разом з ОСОБА_1, за ініціативи останньої, скоїла шахрайство. Так, ОСОБА_1 в січні 1999 року, використовуючи дружні відносини з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зловживаючи їх довірою, запропонувала їм, за їх гроші, придбати приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з метою подальшого сумісного використання в якості кафе, обумовивши при цьому умови оформлення цього магазину в рівних частках, які буде оформлено на ім'я матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та на ім'я доньки подружжя ОСОБА_6 - ОСОБА_2, з умовою подальшого сумісного використання та виплатою ОСОБА_4 боргу, з майбутнього прибутку від експлуатації кафе, подружжю ОСОБА_2. Після чого, ОСОБА_1, перебуваючи вдома у подружжя ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_2 отримала від них грошові кошти в сумі 58 000,00 грн. з метою укладення з ЗАТ «Гарант» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення в рівних долях.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння майном подружжя ОСОБА_2, ОСОБА_1, з отриманої грошової суми в розмірі 58 000,00 грн., від імені ОСОБА_2 внесла в касу ЗАТ «Гарант» грошову суму в розмірі 19 800,00 грн., а грошові кошти в сумі 38 200,00 грн. було внесено ОСОБА_4 на своє ім'я. Зважаючи на що, грошові кошти було внесено не в рівних долях, як було обумовлено раніше. Після чого, ОСОБА_1, завершуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на заволодіння майном подружжя ОСОБА_2, 01 березня 1999 року оформила договір купівлі-продажу нежилого приміщення в порушення попередньої домовленості, наступним чином: 2/3 частки приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартістю 38 666,60 грн., на ім'я ОСОБА_4, та лише 1/3 частку на ім'я ОСОБА_2, чим заподіяла родині ОСОБА_2 значну матеріальну шкоду в розмірі 38 666,60 грн. (а.с. 29).

Зазначена постанова Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області оскаржена не була, набрала законної сили.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 113).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися з заявами про прийняття спадщини за місцем її відкриття (а.с. 111, 112).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають право на ? частку квартири АДРЕСА_3. Свідоцтво про право власності на це майно отримано ОСОБА_3 (а.с. 122).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спадкоємці померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є відповідачами по справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні їх клопотань щодо закриття провадження у справі.

Разом з тим, оскільки правовідносини між сторонами виникли з січня по березень 1999 року, то до них підлягають застосуванню норми, передбачені Цивільним Кодексом Української РСР, 1963 року, (далі - ЦК УРСР, 1963 року), у зв'язку з чим суд першої інстанції при ухваленні рішення необґрунтовано керувався нормами ЦК України, 2003 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та застосуванням норм матеріального права, які не підлягали застосуванню, у зв'язку з чим, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦК УРСР, 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції достовірно встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу нежилого приміщення, який оспорюється, в спільну часткову власність покупців ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було придбано вищевказане нерухоме майно за кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Дані обставини підтверджуються вищевказаним вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року, яким встановлено злочинний намір ОСОБА_1 на заволодіння грошовими коштами в сумі 38 666,60 грн., які належали родині ОСОБА_5 та були внесені ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 22-24).

Крім того, в розписці, яку було власноруч видано ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5, вона визнала факт отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі, еквівалентній 6 700,00 доларів США, на придбання 2/3 часток вищевказаного нежитлового приміщення, які вона зобов'язалась повернути продовж 5 років, а у випадку неможливості повернення - передати у власність останнього зазначену частку магазину (а.с. 14).

Факт складення ОСОБА_1 власноруч зазначеної розписки та викладені в ній умови, остання, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не оспорювала.

Оскільки позичені грошові кошти повернуто ОСОБА_1 не було, а її дії та дії померлої ОСОБА_4, визнані вищевказаною постановою прокуратури та вироком суду як шахрайські, колегія суддів вважає, що є правові підстави для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що волевиявлення ОСОБА_4 було направлено не на придбання спірного майна, а на навмисне введення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в оману з метою заволодіння незаконним шляхом 2/3 частками нежитлового приміщення.

Оскільки ці обставини мають істотне значення при укладенні угоди, то колегія суддів вважає, що з цих підстав договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним в частині покупця.

Проте, правові підстави для визнання цього договору купівлі-продажу в частині придбання 2/3 часток нежитлового приміщення у повному обсязі відсутні, оскільки даною угодою права продавця - ЗАТ «Гарант» порушені не були, а спірні правовідносини виникли між покупцями та іншими особами.

Крім того, як вищезазначено, ЗАТ «Гарант» ліквідовано, 25 серпня 2004 року виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, правонаступники відсутні (а.с. 209-213).

За таких обставин визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним в частині придбання 2/3 його часток ОСОБА_4 не вирішить спор по суті, та не забезпечить захист порушених прав та інтересів осіб.

Відповідно до ст. 60 ЦК УРСР, 1963 року, недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Зібрані по справі докази безспірно свідчать про те, що ЗАТ «Гарант» - власник нежилого приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», мав намір на продаж цього нерухомого майна, про що свідчить той факт, що до моменту ліквідації цієї юридичної особи - 25 серпня 2004 року, воно не оскаржувало даний правочин.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на зазначені 2/3 частини нерухомого майна та переводу на неї прав та обов'язків покупця відповідно до ст. 362 ЦК України (ст. 114 УРСР, від 1963 року), оскільки до правовідносин, що виникли, не може бути застосовано дану норму закону.

Відповідно до ч.1 ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року, при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.

З матеріалів справи вбачається, що на період укладення спірного договору купівлі-продажу нежилого приміщення ОСОБА_2 будь-яка частина цього приміщення не належала. Вона, як і ОСОБА_4, була покупцем, у зв'язку з цим за ОСОБА_2 не може бути визнано право власності на 2/3 частини нежилого приміщення на підставі ч.1 ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року.

Проте, під час розгляду справи було встановлено, що 2/3 частини цього приміщення були придбані за грошові кошти ОСОБА_5, зважаючи на що є правові підстави для визнання його покупцем зазначених 2/3 часток нежилого приміщення.

ОСОБА_5 на час розгляду справи судами помер.

В матеріалах справі відсутні будь-які письмові дані, з яких вбачається факт прийняття після його смерті спадщини, та даних про осіб, які її прийняли.

ОСОБА_2 позовні вимоги з підстав визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 не заявлялися. У зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що покупцем 2/3 частин спірного нежилого приміщення був ОСОБА_5, а правові підстави для визнання права власності на цю частку нежилого приміщення за ОСОБА_2 відсутні.

Оскільки колегія суддів визнає частково недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення в частині покупця ОСОБА_4, то вважає за необхідне анулювати правову реєстрацію вказаної частини будівлі на ім'я ОСОБА_4

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що таки дії суду виходять за межі позовних вимог, оскільки суд наділений правом застосування реституції у випадку визнання угоди недійсною або частково недійсною відповідно до ч.2 ст. 48 ЦК УРСР, 1963 року.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом підлягають застосуванню строки позовної давності та з цих підстав повинно бути відмовлено у задоволенні позову.

За змістом п.6, 7 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу України, від 2003 року (далі - ЦК України), правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяв раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст.ст. 71, 75 ЦК УРСР, 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСРвід 1963 року, передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає причину пропуску строку позовної давності поважною, порушене право підлягає захистові.

З матеріалів справи вбачається, що з 2002 року по 31 березня 2015 року в судах першої та апеляційної інстанції розглядалася кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України (а.с. 22-28), та в органах прокуратури до 12 квітня 2013 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 за цією нормою закону.

Встановлення складу злочину в діях цих осіб є правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що викладені обставини можуть бути визнані поважними причинами для захисту порушеного права ОСОБА_2 в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 01 березня 1999 року.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України колегія суддів не ухвалює рішення щодо розподілу судових витрат, оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем в суді першої та апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, ч.2 ст. 48, ч.1 ст. 57, ст.ст. 71, 75, ч.2 ст. 80, ч.1 ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року, п.3 ст. 267 ЦК України, 2003 року, керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.3, 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про поновлення строку для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити ОСОБА_2 строк позовної давності для захисту порушених прав про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

Визнати договір купівлі-продажу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 01 березня 1995 року між закритим акціонерним товариством «Гарант» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 частково недійсним в частині покупця ОСОБА_4, яка придбала 2/3 частки цього нежитлового приміщення.

Анулювати державну реєстрацію 2/3 часток цього нежитлового приміщення, а саме магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, здійснену на ім'я ОСОБА_4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу 2/3 часток магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 01 березня 1995 року між закритим акціонерним товариством «Гарант» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 та визнання права власності з цих підстав на 2/3 частки цього магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.Г. Гальянова

В.В. Черкасов