АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/959/15-ц Номер провадження 22-ц/786/412/16Головуючий у 1-й інстанції Цвітайло П.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

секретаря: Лимар О.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» в особі представника ОСОБА_4

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено повністю, в звязку зі спливом строку позовної давності.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодився позивач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог вказав, що позовна давність за домовленістю сторін встановлена тривалістю у пять років, а тому, вважає, що позов заявлений в межах установленої кредитним договором позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2008 року між Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за яким відповідач отримав строковий кредит на 24 місяці у розмірі 6 052, 22 грн. на прибдання товару, зі сплатою відсотків у розмірі 12 % на рік на суму залишку коштів /а.с. 7/.

Згідно із заявою позичальника від 03 жовтня 2008 року, ОСОБА_5 ознайомлений та згоден із умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, що підтверджується його власним підписом в заяві позичальника /а.с. 7/.

Відповідно до змісту Умов погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов договору. (п. 3.2.2, 3.2.3, 3.2.4) /а.с. 8 /.

Крім цього, при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500, 00 грн. та + 5 % від суми заборгованості ( п. 5.3) /а.с. 10/.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, станом на 05 жовтня 2015 року, утворилась заборгованість у сумі 66 214, 34 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 5 734, 89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 601, 81 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 1 888, 25 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 54 360, 14 грн., штраф (фіксована частина) 500, 00 грн., штраф (процентна складова) 3129, 25 грн. /а.с. 6/.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий до суду після спливу позовної давності.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Місцевим судом було встановлено, що відповідач згідно договору від 30 жовтня 2008 року, отримав споживчий кредит, який давав йому право на придбання товару - моторолера. Це також підтверджується заявою про надання строкового споживчого кредиту, в якій також зазначено що «Позичальник доручає Банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 4 850 грн. з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком фактурою № 43 від 03.10.2008 року на придбання товару» /а.с. 7/.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Так, ОСОБА_5, 03 грудня 2015 року, звернувся до Котелевського районного суду Полтавської області з клопотанням про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за кредитом, в звязку зі спливом позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 03 жовтня 2008 року, останній платіж по кредитному договору був проведений відповідачем 18 листопада 2008 року /а.с. 6/.

Згідно до умов заяви позичальника від 03 жовтня 2008 року, починаючи з 18.11.2008 року позичальник повинен кожного місяця сплачувати Банку грошові кошти в період з «18» по «22» число, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору /а.с. 7/.

З огляду на наведене, перебіг строку позовної давності почався 23 грудня 2008 року, після останнього дня, коди відповідач не сплатив Банку грошові кошти в рахунок погашення кредиту, у встановлений договором термін. З урахуванням наведеного строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором закінчився 23 грудня 2011 року.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що право на позов виникло у ПАТ «КБ «ПриватБанк» з моменту настання певних юридичних фактів, що свідчать про порушення прав кредитора, тобто з часу прострочення боржника несплати ним щомісячного чергового платежу, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернувся майже через чотири роки, після спливу позовної давності, а тому висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності є законним і таким, що відповідає обставинам справи.

Доводи скаржника, що відповідно до п. 5.5 Умов надання споживного кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з яких складається кредитний договір, позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю у п'ять років, що свідчить про збільшення сторонами строку позовної давності, не заслуговують на увагу на таких підставах.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15, від 01 липня 2015 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами.

Також, на думку колегії суддів, безпідставними є посилання представника позивача на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду з позовами до ОСОБА_5 у 2011-2012 роках, оскільки подані ними позовні заяви, відповідно до ч. 3 ст. 121 ЦПК України, були повернуті позивачеві для звернення до належного суду. Враховуючи ту обставину, що провадження за зазначеними позовами відкриті не були, рішень по суті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» судами не приймались, то, у судової колегії немає підстав вважати зазначені обставини такими, що переривають строк позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги подані апелянтом, під час судового засідання, роздруківки по рахунку 9070, відповідно до яких відповідачем 24 лютого 2012 року було внесено на зазанчений рахунок суму грошей у розмірі 60, 45 грн., оскільки відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи зазначені докази до суду першої інстанції подані не були і ним не досліджувалися. Представником позивача, в свою чергу, не було надано суду апеляційної інстанції жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що неподання виписок по рахунку по рахунку 907 до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Крім того, колегія суддів зауважує, що зазначені подані докази не узгоджуються з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 03 жовтня 2008 року, приєднаного позивачем до позовної заяви, відповідно до якого останній платіж, який був здійснений ОСОБА_5 по зазначеному рахунку був проведений 18 листопада 2008 року /а.с. 6/. Після зазначеної дати відповідачем, згідно розрахунку, жодного платежу не вносилося.

Отже, враховуючи наведені положення закону і обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.В.Чумак

Судді: Т.О.Кривчун

ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1