Провадження №22-ц/784/2490/16
Справа номер 467/852/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/2490/16 Головуючий у 1-й інстанції Савін О.І.
Категорія 23 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Довжук Т.С., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2

ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області

від 07 жовтня 2016 року,

ухвалене за позовом

ОСОБА_2 до приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» (далі ПП «АП «Благодатненський птахопром»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ Держгеокадастру в Арбузинському районі Миколаївської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 предявив до ПП «АП «Благодатненський птахопром» позов про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати.

Під час розгляду справи позивач змінив підставу та предмет позову, наполягаючи на визнанні недійсним договору оренди земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував наступним.

З 02 серпня 2004 року він є власником земельної ділянки площею 5,29 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

01 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який був зареєстрований 03 травня 2007 року.

На думку позивача вказаний договір не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить у собі таких істотних умов як обєкт оренди та строк договору, оскільки на момент укладання договору позивач ще не мав державного акту на право власності на земельну ділянку, про який йде мова у договорі.

Заперечуючи проти задоволення позову, ПП «АП «Благодатненський птахопром» вказувало, що сторонами під час укладання спірного договору оренди було погоджено всі істотні умови, передбачені Законом України «Про оренду землі», а зазначення у договорі більш ранньої дати його укладання є помилкою та не може слугувати підставою для визнання його недійсним. За такого, відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що вони є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору оренди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Положення ч.1 ст.210 ЦК України та ст.18, ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка діяла на час укладання договору, визначають, що договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він набирає чинності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на час укладання договору, істотними умовами договору оренди землі визначено: об'єкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі».

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладання договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Проте, ч.1 ст.3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанови Верховного Суду України №6-78 цс13 від 25.12.2013 р., №6-849 цс15 від 09.12.2015 р., №6-1512 цс16 від 21.09.2016 р.).

Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних позивачем підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 02 серпня 2004 року ОСОБА_2 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №033587, відповідно до якого йому було передано у власність земельну ділянку площею 5,29 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с.83).

За договором оренди від 01 лютого 2004 року ОСОБА_2 передав у платне користування ПП «АП «Благодатненський птахопром» вказану земельну ділянку строком на 10 років. У п.7.1 договору сторонами зазначено, що він набирає чинності після підписання сторонами і державної реєстрації (а.с.5).

Запис про державну реєстрацію договору здійснено Миколаївською регіональною філією Центру державного земельного кадастру 03 травня 2007 року у Книзі записів реєстрації договорів під №45.

Отже, на момент набрання чинності спірним договором позивач отримав державний акт на право власності на землю, де був зазначений обєкт оренди.

03 травня 2007 року сторони внесли зміни до договору, які були зареєстровані у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок 09 січня 2008 року за №29. Сторони погодили збільшення строку оренди до 49 років та переважне право орендаря на придбання предмету оренди при його можливому продажі (а.с.84).

У листопаді 2011 року позивач звертався до відповідача з позовом про визнання спірного договору недійсним.

За результатами розгляду справи 02 грудня 2011 року Арбузинським районним судом Миколаївської області була постановлена ухвала про визнання мирової угоди, за якою ОСОБА_2 визнав дійсним спірний договір зі змінами та підтвердив отримання орендної плати за період з 2004 до 2013 року. Відповідач взяв на себе обовязок у подальшому сплачувати орендну плату у відсотках від вартості орендованої земельної ділянки (а.с.35, 108).

Довідки ПП «АП «Благодатненський птахопром» доводять факт сплати позивачу орендної плати за період з 2009 р. по 2013 р. (а.с.60-69).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, оскільки відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача при укладанні договору оренди.

Зміст договору свідчить, що в ньому визначений обєкт оренди земельна ділянка площею 5,29 га, яка зазначена у державному акті на право власності на земельну ділянку серії МК №033587 від 02.08.2004 р. та його строк 10 років.

Посилання позивача на те, що на момент укладання договору був відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку, не може слугувати підставою для визнання договору недійсним, оскільки сторони у договорі погодили таку істотну умову договору як обєкт оренди і зазначили, що договір набирає чинності з моменту державної реєстрації, а на момент державної реєстрації позивач вже отримав зазначений державний акт.

Що ж стосується доводів щодо строку оренди, то вони є надуманими. Виходячи з наявності дати укладання договору та зазначення 10 річного строку його дії, визначити строк його закінчення є можливим.

Посилання позивача на те, що дата укладання договору не відповідає дійсності, що було визнано відповідачем, то зазначене не може слугувати підставою для визнання договору недійсним, але не позбавляє можливості сторони внести зміни щодо цього до договору.

Крім того, як свідчить укладена між сторонами мирова угода позивач визнав дійсність спірного договору. Протягом 12 років з моменту його укладання жодних непорозумінь щодо ідентифікації обєкту оренди чи строку договору не виникало.

Натомість, позивач 03 травня 2007 року погодив збільшення строку оренди до 49 років, що вбачається зі змін до спірного договору.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді Т.С.Довжук

ОСОБА_4