Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Жилкомсервіс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду

м. Харкова від 26 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, яка утворилась за період 1 березня 2007 року по 1 березня 2015 року в сумі

5 479,15 грн.

Посилалось на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 проживають АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Неповна та несвоєчасна оплата послуг відповідачами призвела до утворення заборгованість за надані послуги, яка добровільно сплачена не була.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 червня

2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь КП «Жилкомсервіс» заборгованість за надані послуги в загальній сумі 5 479,15 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Зменшено розмір заборгованості, стягнутої солідарно з

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь

КП «Жилкомсервіс» з 5 479,15 грн до 3 210,25 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, позовну заяву залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначав, що заборгованість за комунальні послуги підлягає стягненню в межах строку позовної давності, про що заявляли відповідачі

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1. Разом з нею у квартирі, як члени сім'ї, проживають та зареєстровані її чоловік ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року «Про визначення виконавця послуг в житловому фонді м. Харкова», житловий фонд переданий в господарське управління КП «Жилкомсервіс».

Як передбачено ч. 1 ст. 68 ЖК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пред'являючи позов, КП «Жилкомсервіс» просило стягнути з відповідачів заборгованість по сплаті за надані позивачем послуги у розмірі 5 479,15 грн за період з 1 березня 2007 року по 1 березня 2015 року

Установлено, що 3 квітня 2014 року Київським районним судом

м. Харкова постановлено судовий наказ, яким ізОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь КП «Жилкомсервіс» стягнуто заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Ухвалою цього ж суду від 22 квітня 2014 року зазначений судовий наказ скасовано, тому КП «Жилкомсервіс» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Зменшуючи розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідачів, суд апеляційної інстанції вірно застосував положення ст. 264 ЦК України та стягнув суму заборгованості в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив апеляційний суд у справі та врахувавши подання позивачем до суду заяви про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідачів заборгованості в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, та правильно застосувавши положення частини другої статті 264 ЦК України.

Посилання заявників на відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та правильного відхилені, оскільки судом установлено фактичне отримання позивачами, наданих відповідачем послуг.

Щодо порушення судом вимог ст. ст. 96, 118 ЦПК України, оскільки позивач не звертався до суду за видачею судового наказу про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за періодіз

1 лютого 2014 року по 1 березня 2015 року не заслуговують на увагу з огляду на наступне, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Статтею 96 ЦПК України визначено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Позовна заява щодо вимог, визначених у ч. 1 ст. 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом (ч. 3 ст. 118 ЦПК України).

КП «Жилкомсервіс», враховуючи наявність спору між сторонами щодо розміру заборгованості, відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, які були підставами для скасування судового наказу скористалося правом на пред'явлення позову про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 1 березня 2007 року по 1 березня 2015 року, який частково не охоплювався судовим наказом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи про права та обов'язки сторін, воно не може бути підставою для скасування судового рішення.

Під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 червня

2015 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова І.М. Фаловська