Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на переїзді 379 км перегону Букіно-Ізюм Південної залізниці сталось зіткнення локомотиву швидкого потягу та автомобіля ГАЗ - 31105, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав ОСОБА_4 під керуванням ОСОБА_6 Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинули його діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 По даному факту була порушена кримінальна справа, яка була закрита Ізюмським міськрайонним судом на підставі п. 8 ст. 6 КПК України. Зазначений автомобіль належав ОСОБА_4 та з вересня 2008 року знаходився у розпорядженні ОСОБА_5, який за усною домовленістю мав відремонтувати його та в подальшому використовувати як таксі. ОСОБА_5, в свою чергу, незаконно, з метою отримання прибутку передав його ОСОБА_6, якого без належного оформлення найняв у якості водія таксі. У результаті смерті дітей позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 червня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 32 237 грн. та 500 000 грн моральної шкоди. В іншій частині у задоволенні позову до ОСОБА_5 відмовлено. У задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 237 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині у задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 04 лютого 2015 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасовано, а в цій частині залишено в силі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 червня 2014 року. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду в частині вирішення позову до ОСОБА_5 скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду заявником не оскаржується, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із того, що за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду має відповідати власник автомобіля, який безпідставно передав його іншій особі, - ОСОБА_5, а не останній.

Однак з таким висновком апеляційного суду в цій частині погодитися не можна.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно об 2 год 30 хв. на переїзді 379 км перегону Букіно-Ізюм Південної залізниці сталось зіткнення локомотиву ЧС-2 швидкого потягу НОМЕР_2 сполученням «Маріуполь-Харків» під керуванням машиніста ОСОБА_10, який рухався в напрямку станції Харків-пасажирський, та автомобіля ГАЗ - 31105, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав ОСОБА_4 під керуванням ОСОБА_6, який переїжджав переїзд від с. Капітолівка в напрямку м. Ізюму на не охоронюваному переїзді при увімкненій звуковій та світловій сигналізації.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 загинули на місці, водій ОСОБА_6 з тілесними ушкодженнями був доставлений в Ізюмську центральну районну лікарню, де помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

За даним фактом Харківським міжрайонним транспортним прокурором була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а 19 червня 2009 року кримінальна справа була порушена за цією статтею відносно ОСОБА_6, яка була закрита Ізюмським міськрайонним судом Харківської області на підставі п. 8 ст. 6 КПК України в зв'язку зі смертю обвинуваченого.

Згідно свідоцтв про смерть серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 померли ІНФОРМАЦІЯ_4, про що зроблено відповідні актові записи № 7 та № 6.

Як вбачається з матеріалів справи власником автомобіля ГАЗ - 31105, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_4

Останній у жовтні 2008 року передав цей автомобіль ОСОБА_5 для проведення його ремонту та подальшого викупу останнім з врахуванням суми витраченої на ремонт, отримавши попередню оплату за автомобіль в розмірі 4000 дол. США. Вказані особи домовились про закінчення ремонту наприкінці січня 2009 року.

Вказані обставини з приводу передачі автомобіля власником ОСОБА_5 у процесі розгляду справи ніким, в т. ч. позивачем, не оспорювались, останній посилався на них у позовній заяві, крім того підтверджуються наданими в ході розгляду кримінальної справи № 1-П-23/2010р. поясненнями ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 1187 ЦК України).

Виходячи із зазначеної норми, відповідальність по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладена на його власника у випадку заволодіння ним іншою особою при умові, що таке заволодіння було неправомірним, і цьому сприяла недбалість власника.

Встановивши, що ОСОБА_4, який є юридичним володільцем транспортного засобу, передав автомобіль ОСОБА_5, у його володінні він знаходився правомірно, недбалості власника, яка сприяла заволодінню автомобілем ОСОБА_6, не доведено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові до ОСОБА_4 і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги до ОСОБА_5

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року, яким помилково скасовано рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову до ОСОБА_5 ухвалено згідно із законом, підлягає скасуванню із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції, як це передбачено ст. 339 ЦПК України.

Відповідно до ст. 348 ЦПК України, якщо касаційну скаргу на судове рішення було подано в установлені цим Кодексом строки, але вона надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи або коли строки на подання касаційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин було поновлено або продовжено і особа, яка подала касаційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає таку скаргу за правилами, встановленими цією главою. Залежно від обґрунтованості зазначеної в частині першій цієї статті скарги суд постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до статей 345 і 346 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

Як вбачається з резолютивної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції помилково зазначив в резолютивній частині: «В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін», хоча рішення апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року було предметом касаційного перегляду лише в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 348 ЦПК України ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року підлягає скасуванню в частині, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, залишити в силі в цій частині рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 червня 2014 року.

Абзац третій резолютивної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року, в якому зазначено «В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін» скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська