Справа № 302/391/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного часткового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного часткового майна, -

в с т а н о в и л а :

Так, 27.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із первісним вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 21.04.2003 року їм із відповідачем на праві спільної часткової власності належать нежитлові приміщення, які розташовані по АДРЕСА_1. Згідно наведеного Свідоцтва, йому на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини нежитлових приміщень, а ОСОБА_1 належить 1/3 частина нежитлових приміщень. Не дивлячись на дані частки в нежитлових приміщеннях, ОСОБА_1 без будь-якої згоди з його боку, зайняв увесь перший поверх будівлі адмінкорпусу під літерою "А", що є більшим за його частку. На вимогу про врегулювання даного питання у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином не реагує. За наведених обставин і просив виділити у натурі 2/3 частини майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Та 15.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом, який мотивував тим, що йому на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина нежитлових приміщень. Поділ спільного часткового майна у відповідності до часток сторін у нежитлових приміщеннях, об'єктивно та практично є неможливим, і не відповідає інтересам сторін у справі. За згодою ОСОБА_2 уже з десяток років користується першим поверхом будівлі адмінкорпусу під літерою "А". Зазначене приміщення використовується ним у підприємницькій діяльності. Жодних претензій та заперечень, щодо такого порядку користування спірним приміщенням, який склався добровільно між сторонами за їх взаємною згодою протягом значного часу, ОСОБА_2 не виказував. Виходячи із цього, між сторонами фактично було визначено порядок користування спірними приміщеннями за усною домовленістю. А тому, твердження ОСОБА_2, що він необґрунтовано та неправомірно займає частину будівлі адмінкорпусу під літерою "А" є безпідставним. Таким чином, поділ будівлі адмінкорпусу під літерою "А", шляхом виділу ОСОБА_2 2/3 частин, грубо порушить його інтереси, і це суперечило б фактично укладеній між сторонами усній угоді щодо використання даної будівлі, та є практично неможливим з огляду на функціональне призначення цього приміщення. Враховуючи викладене, просив виділити йому його частку близьку до ідеальної, зі сплатою ОСОБА_2 компенсації за 32,72 кв.м., частка якого буде меншою за його ідеальну частку з урахуванням фактичного користування будівлею адмінкорпусу під літерою "А" та реальних інтересів сторін.

Рішенням Міжгірського районного суду від 12 лютого 2015 року як первісний позов, так і зустрічний позов задоволено частково. ОСОБА_2 виділено в натурі другий поверх будівлі адмінкорпусу під літерою "А" та 108,7 кв.м. у будівлі тарного складу під літерою "Б". ОСОБА_1 виділено у відповідності до фактичного користування в натурі перший поверх будівлі адмінкорпусу під літерою "А" та 54,3 кв.м. у будівлі тарного складу під літерою "Б". Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 262361,60 гривню вартості припиненого права власності на частку в спільному частковому майні. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про часткове задоволення вимог первісного позову, та задоволення зустрічного позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

Не погоджуючись також із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову, та відхилення зустрічного позову, зокрема, що стосується сплати компенсації за відступ від ідеальних часток. Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення суду в супереч обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права.

Окрім викладеного, слід зазначити і те, що ухвалою Міжгірського районного суду від 29.01.2015 року було відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог за первісним позовом до ОСОБА_1 і Міжгірської селищної ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування, Т.1, а.с. 172-176, 184. Проте, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2015 року вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, а питання про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_2 передано на новий розгляд до суду першої інстанції, Т.2, а.с. 18-19. Та додатковим рішенням Міжгірського районного суду від 11.12.2015 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування. На додаткове рішення, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка перебуває на розгляді апеляційного суду Закарпатської області. Однак, зазначена апеляційна скарга не розглянута, так-як, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.02.2016 року зупинено розгляд даного провадження до розгляду справи за апеляційними скаргами сторін на основне рішення суду від 12 лютого 2015 року.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, підтримали, доводи власної апеляційної скарги, та заперечили вимоги скарги ОСОБА_2. Посилались на те, що рішення суду повинно бути ухвалено у відповідності до вимог зустрічного позову, так-як таке буде відповідати фактично визначеному між сторонами порядку користування спірними приміщеннями.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 підтримали власну апеляційну скаргу та заперечили доводи скарги ОСОБА_1 з тих підстав, що ОСОБА_2 має право отримати свою частку без будь-якої компенсації. А тому, первісний позов підлягає повному задоволенню, тоді як зустрічний позов тільки в частині частки, що належить ОСОБА_1.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що підлягає задоволенню, а ОСОБА_1, частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи, як первісний позов, так і зустрічний позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що будівлю адмінкорпусу під літерою "А" сторони використовують фактично у відповідності до визначеного порядку користування спірними приміщеннями за усною домовленістю між собою. А тому, ОСОБА_1 повинен сплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію за вартість частки останнього у спільному частковому майні, якої позбавився.

Проте, ухвалене в справі рішення суду не відповідає як обставинам справи, так і вимогам норм матеріального права. А тому, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову, та часткового задоволення зустрічного позову з огляду на наступні фактичні обставини справи.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 21.04.2003 року, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини в будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", які складають загальну площу 1027,6 кв.м., Т.1, а.с. 4. Та у відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 21.04.2003 року, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина в будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", які складають загальну площу 1027,6 кв.м., Т.1, а.с. 20. Зазначені Свідоцтва зареєстровані в Міжгірському державному виробничому підприємстві технічної інвентаризації 23.04.2003 року за № 842095 про, що свідчить запис № 34 в книзі № 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Т.1, а.с. 5.

Так, зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ч. 1 ст. 317 ЦК України.

А, ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, що передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно, і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб, що вправі за своїм розсудом володіти, користуватися, і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Дані частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробовому виразі.

У той же час, ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будівлею кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будівлі з урахуванням його частки в праві спільної власності на будівлю. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будівлею з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

При цьому слід зазначити, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як співвласниками спільної часткової власності у будівлі адмінкорпусу під літерою "А" та у будівлі тарного складу під літерою "Б", що по АДРЕСА_1 не укладався ні в простій письмовій формі, а ні в нотаріальній формі договір про порядок володіння і користування зазначеними будівлями, зокрема, будівлею адмінкорпусу під літерою "А".

Разом із тим, що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вона передбачена в статтях 364 і 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою, і тим більше, що сторони між собою не укладали такий договір.

Як зазначено в ч.ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що обоє співвласники бажають виділити свою частку майна зі спільної часткової власності. Тобто, спільна часткова власність підлягає саме поділу між сторони із припиненням у цьому випадку між співвласниками права спільної часткової власності на спірне майно.

При поділі будівлі, слід виходити з того, що такий поділ, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будівлі із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будівлі в ізольовані об'єкти, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

А коли, поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для поділу будівлі в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будівлі відповідно до часток співвласників.

Оскільки, учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі, повинен передати співвласнику частку нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під не співмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Для з'ясування наведених обставин, апеляційним судом було призначено у справі 29 квітня 2015 року додаткову судову будівельно-технічну експертизу нежилих приміщень будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", що по АДРЕСА_1, а.с. Т.2, а.с. 24-25.

У відповідності до висновку № 93 від 20.07.2015 року додаткової судової інженерно-технічної експертизи, судовий експерт дійшов висновку про те, що наявні варіанти поділу нежитлових приміщень, а саме: будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", загальною площею - 1032,5 кв.м., що по АДРЕСА_1, виходячи з ідеальних часток 2/3 та 1/3 у спільному частковому майні. Технічно можливо виділити у натурі ідеальні частки співвласників у спільному частковому майні. І разом із цим експерт наголосив, що після такого поділу, значно зменшиться його цінність, і це може призвести до зміни функціонального призначення. Експертом запропоновано сторонам ІІІ різні варіанти поділу спільної часткової власності, а.с. Т.2, а.с. 44-50, 51-55, 56-77.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 і його представник ОСОБА_4 пояснили суду, що їх задовольняє любий варіант між ІІ і ІІІ. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_3 не погоджуються з даними варіантами поділу.

Виходячи з ідеальних часток співвласників у спільній частковій власності, апеляційний суд зазначає, що найбільш ідеальним варіантом поділу для співвласників, який буде відповідати ідеальним часткам співвласників та вимогам норм матеріального права і обставинам справи, є варіант під номером ІІІ. За даним варіантом поділу, ОСОБА_2 належатиме 577,9 кв.м. у будівлі приміщення адмінкорпусу під літерою "А" і 108,3 кв.м. у будівлі тарного складу під літерою "Б", загальною вартістю 1969833,7 гривні, що й буде складати 2/3 частини майна, яке перебувало у спільній частковій власності. А ОСОБА_1 належатиме 288,7 кв.м. у будівлі приміщення адмінкорпусу під літерою "А" і 54,2 кв.м. у будівлі тарного складу під літерою "Б", загальною вартістю 904949,8 гривень, що і буде складати 1/3 частину майна, яке перебувало у спільній частковій власності. Схематично, поділ зазначено у Додатках 9 і 10 до експертизи.

Стосовно наголосу експерта на тому, що після такого поділу, значно зменшиться цінність будівлі приміщення адмінкорпусу під літерою "А", і що це може призвести до зміни функціонального призначення. То апеляційний суд із цього приводу виходить із наступного.

Дії ОСОБА_1 по здійсненню ремонтно-оздоблювальних робіт на І-му поверху адмінкорпусу під літерою "А" були здійснені самостійно за відсутності письмового договору, який би був нотаріально посвідченим, стосовно порядку володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності.

Крім цього, здійснення ОСОБА_1 ремонтно-оздоблювальних робіт на І-му поверху адмінкорпусу під літерою "А" не є свідченням того, що даний об'єкт не є тотожнім об'єкту із тим на який співвласниками отримано право власності.

Внаслідок поділу спільної часткової власності у відповідності до часток, згідно варіанту ІІІ, сторонам необхідно буде влаштувати тільки перегородку в приміщенні адмінкорпусу під літерою "А". Зазначена дія не призведе до будь-якого погіршення технічного стану, а тому не може заподіяти не співмірної шкоди господарському призначенню даного приміщення.

Аналізуючи зазначене, та виходячи з того, що визначальним для поділу будівлі в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не сам факт використання майна за призначенням, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будівлі відповідно до часток співвласників. То наголошення експерта на тій обставині, що поділ зазначеного майна між співвласниками у їх частках призведе до зміни функціонального призначення будівлі не має правового значення, а тому, не може бути взятим апеляційним судом до уваги як вагомий.

Задовольняючи частково позовні вимоги як за первісним позовом, так і за зустрічним позов, виходячи з фактичного користування спірними приміщеннями за усною домовленістю співвласників між собою, суд першої інстанції не врахував наведених норм права в сукупності з обставинами справи, які свідчать про помилковість такого висновку.

Аналізуючи наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про задоволення первісного позову, та часткового задоволення зустрічного позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 86 і ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню із ОСОБА_1 сума у розмірі 6433,30 гривень, що становить 1/3 частину від коштів, які були сплачені за проведення додаткової судової експертизи, а.с. Т.2, а.с. 31.

Також, ОСОБА_1 поніс витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, та з переїздом до іншого населеного пункту, які становлять 1871,25 гривню, що становить 1/3 частину від коштів, які були сплачені, а.с. Т.1, а.с. 196, 197. Зазначена сума у відповідності до вимог статей 84, 85 і 88 ЦПК України підлягає стягненню із ОСОБА_2.

При зверненні до суду із первісним позовом і зустрічним позовом, як ОСОБА_2 не доплатив судового збору в сумі 3154,0 гривні, так і ОСОБА_1 не доплатив судового збору в сумі 3410,40 гривень. А звідси, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь держави підлягають до стягненню зі сторін недоплачені ними суми судового збору, а.с. Т.1, а.с. 1, 14.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задоволити, а ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 12 лютого 2015 року, скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення первісного позову, та часткове задоволення зустрічного позову.

Право спільної часткової власності ОСОБА_2 в 2/3 частинах і ОСОБА_1 в 1/3 частині ідеальних часток у нежилих приміщеннях: будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", загальною площею - 1032,5 кв.м., що по АДРЕСА_1 - припинити.

Поділити нежилі приміщення: будівлі адмінкорпусу під літерою "А" і тарного складу під літерою "Б", загальною площею - 1032,5 кв.м., що по АДРЕСА_1 в окремі об'єкти нерухомості.

Визнати право власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини нежилого приміщення, а саме: будівлі адмінкорпусу під літерою "А", що по АДРЕСА_1, яка складається з площі - 420,1 м2 приміщення ІІ поверху, площі - 59,2 м2 приміщення І поверху, що є у фактичному користуванні, а також приміщення І поверху позначені під № 1 - 2,5 м2; № 2 - 16,1 м2; № 3 - 18,6 м2; № 4 - 32,3 м2; № 5 - 6,1 м2; № 6 - 3,2 м2; № 7 - 1,0 м2; № 8 - 0,95 м2; № 9 - 2,4 м2; № 10 - 0,95 м2; № 11 - 0,7 м2; № 12 - 0,9 м2; № 13 - 6,9 м2 і № 14 - 6,0 м2, що в загальному складає площу - 98,6 м2, тарного складу під літерою "Б", що по АДРЕСА_1, яка складається з площі - 108,3 м2.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/3 частини нежилого приміщення, а саме: будівлі адмінкорпусу під літерою "А", що по АДРЕСА_1, яка складається з площі - 288,7 м2 приміщення І поверху, що є у фактичному користуванні, тарного складу під літерою "Б", що по АДРЕСА_1, яка складається з площі - 54,2 м2.

При поділі нежитлових будівель у приміщенні І поверху будівлі адмінкорпусу під літерою "А", необхідно влаштувати перегородку площею - 1,3 м2, що позначено в Додатку 9 експертного висновку, а в будівлі тарного складу під літерою "Б", необхідно влаштувати перегородки площею - 1,8 м2, що позначено в Додатку 10 експертного висновку .

У задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову, відмовити.

Стягнути на користь держави із ОСОБА_2 - 3154,00 гривні, а з ОСОБА_1 - 3410,40 гривень, недоплаченого судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 1871,25 гривню понесених судових витрат.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 6433,30 гривні понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________