У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., ПисаноїТ.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гоел-Інвест», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс», про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсними договір кредиту № 387/40/06-Ж, укладений 27 грудня 2006 року з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), та договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 8-Б від 27 листопада 2006 року, укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гоел-Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Гоел-Інвест»). Позивач ОСОБА_4 посилалася на те, що вказані договори не були спрямовані в момент укладення, на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ними, оскільки при їх укладенні не були взяті до уваги умови Генерального договору про співробітництво від 5 травня 2006 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс» (далі - ТОВ «Інжпромбудсервіс»), у той час як у ТОВ «Інжпромбудсервіс» 10 квітня 2006 року закінчився строк дії будівельної ліцензії забудовника житла.

Виходячи із положень ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач просив визнати вищезазначені договори недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4, виходячи із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 27 листопада 2006 року між ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ОСОБА_4 було укладено договір № 8-Б про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_4 передає ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» на певний строк грошові кошти в управління, а ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цими грошовими коштами в інтересах ОСОБА_4 з метою фінансування будівництва об'єкта інвестування в складі об'єкта будівництва за адресою: вул. Соборна, 44а, м. Фастів, Київська область, будівництво якого організовує ТОВ «Інжпромбудсервіс» (п. 1.1. договору).

27 грудня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», беручи до уваги умови Генерального договору про співробітництво від 5 травня 2006 року, який укладено між кредитором, ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ТОВ «Інжпромбудсервіс», на підставі отриманої позичальником до укладення цього договору повної та достовірної інформації від кредитора про умови кредитування останнім і керуючись виключно власним волевиявленням, укладено договір кредиту № 387/40/06-Ж, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 34 210 доларів США зі сплатою 13,2% річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно графіка (п. 1.1. договору).

5 травня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ТОВ «Інжпромбудсервіс» (до укладення договору з позивачем) було укладено Генеральний договір про співробітництво, що не заперечувалося сторонами.

Встановлено, що будівельну ліцензію ТОВ «Інжпромбудсервіс» видано 12 вересня 2012 року по 12 вересня 2017 року. Ці обставини свідчать про те, що на момент звернення позивача до суду, ТОВ «Інжпромбудсервіс» мало в наявності відповідну ліцензію, а відтак доводи позивача про те, що вказані договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам. До того ж достовірно встановлено, що згідно умов кредитного договору банк надав, а позивач отримала кредитні кошти.

За таких обставин висновок судів про відсутність підстав для визнання недійсними договору кредиту № 387/40/06-Ж від 27 грудня 2006 року та договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 8-Б від 27 листопада 2006 року, відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону. При цьому наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Т.О. Писана Г.В. Юровська

Колегія суддів: