Справа №487/5591/15-ц 09.02.2016 09.02.2016 09.02.2016
Провадження №22-ц/784/415/16
Головуючий у 1 інстанції: Сухаревич З.М.
Категорія: 59 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

9 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- представника відповідача Миколаївської обласної ради ОСОБА_4,

- представника третьої особи - Миколаївської облдержадміністрації - ОСОБА_5,

- представника третьої особи - Школи інтернату № 7 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

- прокурора Дмітрієнко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

скаргою

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 грудня 2015 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до Миколаївської обласної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська обласна державна адміністрація, Департамент освіти, науки та молоді Миколаївської облдержадміністрації, Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9, діючи через свого представника, звернулися з позовом Миколаївської обласної ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2015 року вказані позовні вимоги розєднані та виділені в окремі самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_10, а також ОСОБА_9

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2, її представник зазначав, що вона, будучи працівником Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради (далі - Школа - інтернат № 7) та не маючи житла, з дозволу адміністрації з 2003 року проживає в колишньому господарському складському приміщенні школи, що значиться під літерою «Б-1», яке самочинно переобладнане із нежитлового у житлове. Іншого житла вона не має. Аналогічним чином у приміщенні «Б-1» проживають ще дві сімї, а також у господарському приміщенні «В-1» три сімї, кожна із них у відокремлених квартирах.

Школа-інтернат № 7 територіально розташована по вул. Бутоми,14-А в м. Миколаєві, але належить до комунальної власності Миколаївської обласної ради.

Протягом 2011-2012 років Миколаївська обласна рада та Миколаївська міська рада за погодженням з адміністрацією школи прийняли узгоджені рішення щодо обстеження та встановлення відповідності вказаних господарських приміщень житловим будинкам для безоплатної передачі їх із комунальної власності Миколаївської обласної ради у комунальну власність Миколаївської міської ради з метою наступного закріплення житлових приміщень за особами, з якими фактично було укладено договір найму цих приміщень, які там тривалий період часу проживають, здійснили переобладнання за власний рахунок, проводили ремонти, утеплення, облаштування зручностей.

Проте, фактична передача будівель здійснена не була. У 2014 році Школа-інтернат № 7 ініціювала скасування прийнятих раніше рішень, які й були скасовані відповідними органами місцевого самоврядування у 2015 році. Натомість прокурор предявив позов в інтересах відповідача до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (провадження у справі зупинено судом першої інстанції).

Посилаючись на викладені обставини та порушення житлових прав позивачки, з урахуванням уточнених позовних вимог, її представник просив встановити факт постійного проживання позивачки, починаючи з 2003 року, у квартирі № 3 житлового будинку літ. Б-1, переобладнаного зі складу, розташованого на території Школи-інтернату № 7 за адресою вул. Бутоми, 14-А в м. Миколаєві та визнати за нею право користування цим житловим приміщенням.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2015 року в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, до участі у справі залучені: Миколаївська обласна державна адміністрація, Департамент освіти, науки та молоді Миколаївської облдержадміністрації, Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на безпідставність позову, а також на те, що спірне приміщення не є житловим, а проживання позивачки в господарському складському приміщенні було тимчасовим та безоплатним, а тому не породжує житлових прав, передбачених чинним законодавством.

Аналогічні за змістом заперечення на позов і представників третіх осіб.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірне приміщення не є житловим, а тому підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Школа - інтернат № 7, розташована по вул. Бутоми, 14-А в м. Миколаєві, побудована та введена в експлуатацію у 1961 році, до її складу входить комплекс нежитлових приміщень, що складається із 4 основних та 19 службових будівель. Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданого Школі - інтернату № 7 виконкомом Миколаївської міської ради 8 квітня 2002 року, її власником є територіальна громада сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі Миколаївської обласної ради (а.с. 53 т. 1).

Органом управління Школи-інтернату № 7 є Миколаївська обласна райдержадміністрація в особі управління освіти і науки облдержадміністрації.

В постійному користуванні Школи - інтернату № 7 знаходиться земельна ділянка, загальною площею 25 645 кв.м, з цільовим призначенням - для обслуговування її майнового комплексу, що підтверджується державним актом на право користування земельною ділянкою, виданого 16 вересня 2005 року (а.с. 185 т. 1).

У вересні 2003 року адміністрація Школи - інтернату № 7 надала дозвіл ОСОБА_2, а також іншим працівникам школи, за клопотанням профспілкового комітету (протокол № 23 від 12 вересня 2003 року) на тимчасове безоплатне проживання на території школи в непристосованому під житло господарському складському приміщенні під літерою «Б-1», без права на реєстрацію місця проживання (а.с. 37).

Згідно із даними МБТІ станом на час проведення поточної технічної інвентаризації 5 жовтня 2010 року, займана позивачкою частина приміщень у господарській будівлі під літерою Б-1 (склад) внаслідок самочинних переобладнань, перепланувань, добудов була фактично облаштована під житлове приміщення з такими технічними характеристиками: коридор, площею 8,9 кв. м, санвузол, площею 3,2 кв.м, три житлові кімнати (18,2 кв.м, 12,5 кв.м, 10,1 кв.м) (а.с. 13-30, 142 т. 1).

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивачка виходила з того, що приміщення в якому вона проживає відноситься до державного житлового фонду.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вказане приміщення має правовий статус житлового або відбулося його переведення із нежитлового фонду в житловий.

За такого, вирішуючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до ст. ст. 4- 6 ЖК України державний житловий фонд включає в себе лише жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян. Відносини, повязані із використанням під житло приміщень у нежилих будинках (приміщеннях), не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства незалежно від їх тривалості.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного законодавства, передбачений ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому доводи представника позивачки в апеляційній скарзі про те, що спірне приміщення є житловим, а обраний ним спосіб захисту - належним, безпідставні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що прийняття протягом 2011-2012 років органами місцевого самоврядування приймалися рішення (скасовані у 2015 році), які свідчать про переведення спірних приміщень із нежитлового фонду в житловий, є помилковими.

Так, із матеріалів справи вбачається, що рішення Миколаївської обласної ради від 28 грудня 2011 року № 19 «Про надання згоди на безоплатну передачу житлових будівель по вул. Бутоми, 14-А у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва», а також пункт 1.3 рішення Миколаївської міської ради від 26 січня 2012 року № 14/20 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності обєктів права іншої власності» скасовані відповідними рішеннями Миколаївської міської ради від 14 травня 2015 року № 47/27 та Миколаївської обласної ради від 30 липня 2015 року № 26 (а.с. 62, 64-65, 89, 171-173 т.1).

Крім того, розпорядження голови адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 10 листопада 2011 року № 695, яким житлові будівлі по вул. Бутоми, 14-А, що знаходяться на балансі Школи - інтернату № 7 під літ. Б-І та літ. В-І, переобладнані зі складу прийняті до експлуатації визнано таким, що втратило чинність рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 591 від 24 липня 2015 року (а.с. 58, 171 т. 1).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з тих підстав, що суд не надав оцінки усім доказам по справі у сукупності, є необґрунтованим, оскільки за змістом ст. 58 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування та не мають значення для справи, а належними є лише ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: