АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Герман Я.І.

за участю представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_6 України, ОСОБА_3, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк», ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору іпотеки, за апеляційними скаргами ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівецької від 3 жовтня 2016 року,

встановила:

В серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом.

Просило в рахунок виконання основного зобовязання ОСОБА_5 щодо оплати заборгованості за кредитним договором в сумі 1 099 417 гривень 14 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 962 942 гривень 42 копійки, заборгованості за відсотками в сумі 136 474 гривень 82 копійки, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №4, яка знаходиться по вулиці Горького Максима, 12 в місті Чернівці шляхом визнання права власності на це нерухоме майно.

Позивач посилався на те, що 13 червня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 50 000 доларів США зі сплатою 11,9 процентів на рік на строк до 13 червня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання 13 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №4, яка знаходиться по вулиці Горького Максима, 12 в місті Чернівці.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого до позивача перейшло право вимоги щодо зобовязань ОСОБА_5 за кредитним договором та договором іпотеки.

В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_5 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого, станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 1 099 417 гривень 14 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 962 942 гривні 32 копійки, заборгованості за відсотками в сумі 136 474 гривні 82 копійки.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом.

Просила визнати недійсним пункт 12.3. договору іпотеки від 13 червня 2008 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5

Посилалася на те, що вона не давала згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя та включення відповідного застереження у договір іпотеки від 13 червня 2008 року, а тому правочин в зазначеній частині укладений з порушенням вимог закону.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 жовтня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаного позову.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові та ухвалити нове рішення про його задоволення.

Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не скористався своїм правом зареєструвати за собою права власності на предмет іпотеки, а також не навів доказів того, що іпотекодавець чинить йому перешкоди в реалізації такого права.

Закон не передбачає надання окремої нотаріальної згоди іншого подружжя на іпотечне застереження в разі наявності в договорі іпотеки відповідного застереження.

ОСОБА_3І була обізнана про укладення чоловіком ОСОБА_5 іпотечного договору, на що дала свою усвідомлену згоду, викладену в окремій письмовій нотаріально посвідченій заяві, як із згоду на укладення кредитного договору, умови якого також передбачають передачу придбаної квартири за кредитні кошти в іпотеку.

ОСОБА_3 мала реальну можливість звернутися до банку або до нотаріуса і на правах дружини іпотекодавця ознайомитись з умовами договору іпотеки, а відтак, строк позовної давності є пропущеним.

У задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в позові ПАТ «Дельта Банк» суд першої інстанції зробив висновки , які не відповідають обставинам справи , допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, за змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, N 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» уразі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження

про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 13 червня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 50 000 доларів США зі сплатою 11,9 процентів на рік на строк до 13 червня 2026 року (а.с. 7-12 т.1).

З метою забезпечення виконання зобов'язання 13 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №4, яка знаходиться по вулиці Горького Максима, 12 в місті Чернівці (а.с.13-15 т.1).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого до позивача перейшло право вимоги щодо зобовязань ОСОБА_5 за кредитним договором та договором іпотеки (а.с.22-25 т.1).

В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_5 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого, станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 1 099 417 гривень 14 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 962 942 гривні 32 копійки, заборгованості за відсотками в сумі 136 474 гривні 82 копійки.

Квартира №4, яка знаходиться по вулиці Горького Максима, 12 в місті Чернівці належить на праві власності ОСОБА_5, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №19363055 від 1 липня 2008 року (а.с.113 т.1).

Відповідно до пункту 12.3 договору іпотеки від 13 червня 2008 року згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2. цього пункту договору:

12.3.1 Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у поряду, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобовязанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки.

Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодацем в судовому поряду лише у випадках, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання.

12.3.2 Або продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем.

Для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки способом, визначеним попереднім абзацом п.п 12.3.2 цього договору, іпотекодавець, керуючись ст.. 237-239 ЦК України, доручає іпотекодержателю отримувати витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмета іпотеки, а також представляти інтереси іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, повязаних із предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь-які документи відносно предмета іпотеки.

При цьому іпотекодавець свідчить що, виконання дій, визначених попереднім абзацом п.п 12.3.2. цього договору, здійснюється іпотекодеражателем на підставі цього договору, без отримання будь-якої окремої довіреності.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в позові ПАТ «Дельта Банк» суд першої інстанції зробив висновки , які не відповідають обставинам справи , допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що діюче законодавство не передбачає можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 359/4092/15-ц.

Помилковим є також висновок суду про те, що вимоги банку про визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку є необґрунтованими , оскільки позивач не скористався своїм правом зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки відповідно до умов п. 12.3.1. кредитного договору та не навів доказів того, що іпотекодавець чинить йому перешкоди в реалізації такого права.

Суд першої інстанції не врахував, що в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219 цс 16.

Колегія суддів вважає, що в первісному позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно пункту 9.2 договору вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору або адресою, повідомленою позичальником відповідно до пункту 5.5 цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцяти денного строку, вважається дата зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням звязку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення.

В пункту 9.3 договору сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником зазначеної у п. 9.2. цього договору письмової вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним у строк, визначений в п. 9.2. договору, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору іпотеки чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобовязань за цим договором та/або предявити позов у відношення позичальника та задовольнити свої вимоги, що випливають з цього договору, з будь-якого майна позичальника.

Як вбачається з матеріалів справи 27 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_5, ОСОБА_3 банком було направлено лист-вимогу, згідно якої останніх було повідомлено про наявність у боржника простроченої поточної заборгованості в сумі 7 876,26 доларів США та намір кредитора у випадку несплати зазначеного боргу звернутися до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором (а.с.18, 20, 21 т.1).

З вказаного листа-вимоги вбачається, що кредитор не скористався своїм правом передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України вимагати дострокове повернення всієї суми боргу та відповідно не змінив строк виконання основного зобовязання.

В матеріалах справ відсутні докази про те, що ОСОБА_5, отримував вказаний лист-вимогу.

За таких обставин у позивача не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового погашення всієї суми боргу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в зустрічному позові з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_3 була обізнана про укладення чоловіком ОСОБА_5 іпотечного договору.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16.

З заяви від 30 червня 2008 року вбачається, що ОСОБА_3 дала згоду на купівлю та передачу в іпотеку ОСОБА_5 квартири №4, яка знаходиться по вулиці Горького Максима, 12 в місті Чернівці за ціною та на умовах за його розсудом (а.с.140 т.2).

В матеріалах справі відсутні докази про те, що ОСОБА_5 та банк укладаючи договір щодо спільного майна подружжя діяли недобросовісно.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що не є підставою для визнання недійсним умови правочину щодо застереження, яке міститься в договорі іпотеки, відсутність укладення зазначеного застереження у формі окремого нотаріально посвідченого правочину.

Згідно частини 2 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також

вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає

можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно

до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог

іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші

встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет

іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 359/4092/15-ц.

Також правильним є висновок суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності.

ОСОБА_3 могла довідатись про порушення свого права починаючи з 13 червня 2016 року, тобто з моменту укладення оспорюваного іпотечного договору.

В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14 роз'яснено наступне встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на зазначені розяснення суд першої інстанції правильно відмовив в зустрічному позові за безпідставністю.

Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови у первісному позові з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з мотивів, які зазначені вище.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівецької від 3 жовтня 2016 року в частині відмови в позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: