УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення коштівза касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 8 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2012 року він домовився з відповідачем про те, що останній придбає для нього за кордоном автомобіль та привезе його на територію України та у присутності свідків передав йому 13 тис. доларів США для здійснення покупки. Проте відповідач договір не виконав, автомобіль не придбав та відмовляється повернути отримані від нього кошти.

Ураховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача на його користь 273 920 грн 69 коп., що в еквіваленті становить 13 тис. доларів США, отриманих на виконання зобов'язання.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 8 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 273 920 грн 69 коп., що в еквіваленті становить 13 тис. доларів США, отриманих на виконання зобов'язання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року рішення міськрайонного суду змінено, виключено із рішення посилання суду на

ст. ст. 1046, 1049 ЦК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеному розмірі доведений останнім, тому вважав наявними підстави для покладення на нього обов'язку повернути позивачу зазначену суму.

Апеляційний суд змінюючи рішення районного суду та виключаючи з рішення посилання суду на ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, погодився з висновками районного суду про доведеність позовних вимог щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеному розмірі та наявності підстав для покладення на нього обов'язку повернути позивачу зазначену суму. При цьому вважав, що сторони уклали договір у розумінні ЦК України, який породив у відповідача зобов'язання купити позивачу автомобіль. Зазначив, що відповідач у порушення ст. 509 ЦК України не виконав перед позивачем зазначеного зобов'язання та не повернув сплачену позивачем вартість автомобіля.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що у квітні 2012 року в с. Ярунь Новоград-Волинського району Житомирської області ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 домовились про те, що останній придбає для ОСОБА_3 у Республіці Польщі за кошти ОСОБА_3 автомобіль Мерседес Спринтер 315, 2007 року випуску. На виконання цієї домовленості ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у присутності свідка ОСОБА_7 13 тис. доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язався придбати автомобіль та передати його ОСОБА_3

Автомобіль Мерседес Спринтер, який був придбаний для позивача, 1 травня 2012 року був затриманий на прикордонному дорожньому переході в м. Дорохуську у Республіці Польщі, а потім забезпечений у процесі, як речовий доказ. Допитаний як свідок ОСОБА_4 вказав, що саме він придбав цей автомобіль 29 квітня 2012 року у м. Плоцьку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суди на вказане уваги не звернули, не дали оцінку тому, чи між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існують договірні правовідносини, не з'ясували характер спірних правовідносин та їх правову природу.

При цьому, пославшись на те, що сторони уклали договір у розумінні ЦК України, який породив у відповідача зобов'язання купити позивачу автомобіль, не вказали, який саме договір було між ними укладено, якими доказами це підтверджується, чи відповідає він по формі та змісту вимогам закону і які зобов'язання між ними виникли. Зазначивши про те, що відповідач у порушення ст. 509 ЦК України не виконав перед позивачем зобов'язання та не повернув сплачену позивачем вартість автомобіля, не вказали, які саме зобов'язання відповідач не виконав, та які підстави для повернення позивачу сплаченої ним же, як зазначено судом, вартості автомобіля, який, як зазначив позивач, він просив відповідача придбати для нього.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди зазначене не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, не визначились із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та прийшли до передчасного висновку про стягнення з відповідача грошових коштів, як наслідок невиконання відповідачем зобов'язань, не вказавши, яких саме. Отже, висновки судів про задоволення позовних вимог є передчасними, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 8 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик