№ 207/3151/15-ц
№ 2/207/312/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Камянське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.,

при секретарі: Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом і пені та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання та зміну кредитного договору,

В С ТА Н О В И В :

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування предявлених позовних вимог зазначив, що 14 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі Банк) та ОСОБА_1 (надалі Відповідач-1) укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (надалі Кредитний договір).

Відповідно до умов кредитного договору, Позивач надав Відповідачу-1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 25 000,00 (двадцять пять тисяч) дол. США, 00 центів, а Відповідач-1 зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 14.12.2037 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,9% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань Відповідача-1 за Кредитним договором, між Позивачем та ОСОБА_2 (надалі Відповідач2) було укладено Договір поруки №0/2 від 14 грудня 2007 року (надалі Договір поруки).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань Відповідача-1 за Кредитним договором, між Позивачем та ОСОБА_3 (надалі Відповідач2) було укладено Договір поруки №0/3 від 14 грудня 2007 року (надалі Договір поруки).

Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобовязується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобовязань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною.

Згідно з пунктом 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, Відповідач сплачує Позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 30.06.2015 року заборгованість Відповідача-1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить: 21219,16 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 12159,08 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту строкова 18582,32 дол. США, заборгованість по процентах строкова 206,42 дол. США, заборгованість по процентах прострочена 2430,42 дол. США, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів 12159,08 гривні.

Відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, що підтверджується реєстром про відправку рекомендованих листів (копія листів додається) однак, станом на день подачі позову Відповідачі свої зобовязання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним, не виконують.

Позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №0 від 14 грудня 2007 року в дол. США, а не в національній валюті України, обґрунтовані тим, що кредит ОСОБА_1 був наданий у дол. США.

ПАТ «УкрСиббанк» має всі необхідні ліцензії, щоб здійснювати валютні операції відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07.12.2000 р. та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 р.

На підставі зазначеного позивач просив суд ухвалити рішення про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2; солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 грудня 2007 року в розмірі 21219,16 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 12159,08 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та предявила зустрічний позов, який кілька разів уточнювала, в останній уточненій позовній заяві від 25.07.2016р. (т.2 ар.с.28-31) просила визнати кредитний договір № 0 від 14 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 розірваним; змінити пункт 1.6 кредитного договору, а саме черговість погашення грошових зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 14 грудня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з зарахуванням простроченої суми основного боргу у першу чергу на погашення грошових зобовязань; розстрочити виконання рішення суду, шляхом стягнення платежів рівними частками, по 3 000 грн. (три тисячі гривень) щомісячно, починаючи з місяця в якому рішення суду набирає законної сили до повного погашення суми заборгованості; стягнути з Приватного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого на момент подання зустрічного позову судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що при укладенні договору вона не могла навіть припустити, що офіційний курс долара США по відношенню до гривні може зрости від 5,05 грн. за 100$ до 26,00 грн. до 100$.

Відповідачка послалась на те, що за приписами ст.ст. 11 «Права споживача у разі придбання ним продукції в кредит», 18 «Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача», 21 «Порушення прав споживачів» Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Позичальник ОСОБА_1 вважала, що Кредитодавець не надав їй застережень щодо можливих або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти ОСОБА_4 договору та не попередив, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе вона.

Відповідно до п. 2 статті 18 «Визнання недійсним умов договору, що обмежують права споживача» ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

На думку відповідача, умови спірного кредитного договору є несправедливими, оскільки відповідного до вищезазначеного договору встановленні жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладанням договору та надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд.

А відповідно п.2 ч. 2 статті 19 «Заборона нечесної підприємницької практики» ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Також, відповідно ч. 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, всі розрахунки на території України повинні здійснюватись виключно в національній валюті України (за виключенням випадків наявності індивідуальної ліцензії на таку операцію, які передбаченні підпунктом «г», п. 4, статті 5 Декрету).

Виконання спірного кредитного договору вказане у валюті, що відповідає валюті кредиту, тобто у доларах США, що суперечить вимогам статті 533 «Валюта використання грошового зобовязання» ЦКУ.

Разом з цим, у банка на момент укладання спірного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним Договором, що є порушенням ст. 5 Декрету.

Окрім цього, вимагаючи дострокового стягнення суми кредиту в умовах фінансової кризи, яка не була передбачена умовами договору при його укладанні, банк фактично змінює зміст договору щодо прав та обовязків сторін та його строку дії.

Право на дострокове стягнення суми кредиту передбачено умовами договору, але воно тягне за собою таку суттєву зміну прав та обовязків сторін, що втрачає сенс договору.

Відповідачка вважала, що у звязку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладанні спірного кредитного договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу сторони за рішенням суду за наявності умов, передбачених у ч. 2 статті 651 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися.

Окрім цього при укладенні договору поруки, Поручитель розраховував на забезпечення поступового повернення кредиту протягом тридцяти років. Дострокове стягнення всієї суми кредиту суттєво збільшує розмір його відповідальності.

Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку їй необхідно сплачувати, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс Договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, кредитний договір на вимогу споживача має бути визнаний розірваним.

Представник позивача за первісним позовом та відповідно відповідача за зустрічним позовом у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, позовні вимоги банку підтримав у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі, надавши письмові заперечення (т.1 ар.с.143-146, т.2 ар.с.35-39) та просив суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, її представником ОСОБА_5 надано суду заяву, в якій вона просила справу розглянути за її відсутності та за відсутності її довірителя. Позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі, надавши письмові заперечення (т.1 ар.с.102-104), зустрічні позовні вимоги просила задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися, просили розгляд справи провести за їх відсутністю (т.1 ар.с.111-112), надали суду письмові заперечення (т.1 ар.с.113-118), відповідно до яких просили у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовити у повному обсязі з посиланням на те, що позивачем без їх згоди були внесені істотні зміни в кредитний договір, а саме змінено обсяг відповідальності та процентну ставку за користування кредитом та окрім цього їм не надано доказів переходу до нового кредитору ПАТ «УкрСиббанк» прав у зобовязанні укладеним між ними та АКІБ «УкраСиббанк».

Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило.

У судовому засіданні встановлено наступне.

У судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т.1 ар.6-11).

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту від 14 грудня 2007р., який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в іноземні валюті в сумі 25000 доларів США та сплатити проценти за його користування в порядку і на умовах, визначених цим договором, в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору з терміном повернення не пізніше 14 грудня 2037 року (п.1.2.2).

Укладаючи договір, сторони за ним погодили також порядок нарахування та сплати процентів (п.1.3.1-1.3.3), мету надання кредиту (п. 1.4), черговість погашення грошових зобов'язань (п. 1.6) тощо.

Відповідно до пункту 3.4.1 договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок №136 відкритий в АКІБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений у цьому пункті рахунок Банку.

14.12.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №0/2 від 14 грудня 2007 року (т.1 ар.с.20-21).

14.12.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №0/3 від 14 грудня 2007 року (т.1 ар.с.22-23).

Відповідно до умов Договору поруки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобовязалися відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1М усіх зобовязань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Банк виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № 3400, що визнається самим позичальником.

Твердження відповідача стосовно того, що їй не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, відповідно до п.1.1 Кредитного договору (останній абзац) Позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів.

За умовами п.7.12 Кредитного договору сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладання цього договору отримав від банку інформаційний лист, згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», в якому у тому числі роз'яснюється про умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними.

У вищезазначеному інформаційному листі (т.1 ар.с.259-262) також зазначено, що у випадку обрання кредитування в іноземній валюті, позичальник попереджається про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором покладаються на позичальника.

Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.12.2007 року та Додаток №3 «Тарифи Банку», що підтвердив власним підписом позичальника (т.1 ар.с.154-166).

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позичальник ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотримані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику через касу Банку. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку остання передала банку в іпотеку.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та відповідач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору протягом семи років, виконувала зобовязання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 05.02.2014 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 30.04.2014 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту) (ар.с.24-33).

При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, відповідач ОСОБА_1 не скористалася правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликала свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

На даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення відповідачем ОСОБА_1 своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Суд доходить висновку про безпідставність посилання відповідачів стосовно того, що ПАТ «Укрсиббанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, оскільки представником ПАТ «Укрсиббанк» було надано документи, які передували укладанню кредитного договору між сторонами, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Відповідач посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться "Інформаційний лист" та «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими відповідачка ОСОБА_1 ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані додатки до та під час укладення кредитного договору.

Крім того, відповідачка в своєму позові посилається на те, що банк ввів її в оману, проте з таким, доводом відповідача погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору, Інформаційним листом та додатком № 2, з якими відповідачка була ознайомлена.

Матеріалами справи не встановлено та відповідачем не доведено категоричного висновку щодо введення її в оману під час укладання договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала.

Таким чином суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсними відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; відповідач не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування та їх відмінностей, повідомив про валютні ризики і т.п. У додатках до договору споживчого кредиту № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», №3 «Тарифи банку» та Інформаційному листі, які підписані відповідачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Також суд звертає увагу на те, що хоча відповідач і посилається в своєму позові на допущення порушень її прав банком під час укладання договору про надання споживчого кредиту, але в своїй зустрічній позовній заяві не просить визнати недійсним цей договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.12.2007 року.

Щодо посилань ОСОБА_1 невідповідності валюти договору та відсутності повноважень банку здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: ОСОБА_4 України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ОСОБА_4 України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

ОСОБА_4 (ст.99 Конституції України) не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у випадках і в порядку, встановленому законом.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до п.«в» ч.4, ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 (далі-Положення).

Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

24 грудня 2001 р. Банк отримав від НБУ банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства (т.1 ар.с.48-51).

Крім того, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Отже на час укладання кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк»(правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті.

Окрім вищезазначеного, вирішуючи позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, поручителі відповідають перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у том ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п.5.6 Постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних операцій. Всупереч умов Кредитного договору Відповідач-1 не здійснює платежів для погашення кредиту з травня 2014 року, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання.

05.03 2015 року Відповідачам направлені вимоги про погашення заборгованості (т.1 ар.с.59-79), однак станом на час подання позову, вимоги банку залишені без задоволення.

Згідно розрахунку (т.1 ар.с.24-33) станом на 30.06.2015 року заборгованість Відповідача-1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 21219,16 доларів США, з яких:

-заборгованість по поверненню кредитних сум (тіло кредиту) в сумі 18582,32 доларів США,

-заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 2 636, 84 доларів США.

Згідно з п.4.1 Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, Відповідач сплачує Позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Заборгованість Відповідача-1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 30.06.2015 року складає 12159,08 грн.

У своєму запереченні Відповідачі наголошують, що банком застосовується інша відсоткова ставка аніж наведена у договорі.

Суд вважає ці обставини надуманими, оскільки жодної додаткової угоди про збільшення відсоткової ставки не було укладено між сторонами. Крім того банком проводяться розрахунки у відповідності до умов кредитного договору, та відповідно відображаються у розрахунку заборгованості, що наданий позивачем до суду (розділ другий розрахунку, 4 колонка), з якого вбачається, що розрахунок відсотків за користування завжди робився виходячи з процентної ставки 12,90% (т.1 ар.с.26-31). Тож з огляду на зазначене спростовується твердження Відповідачів-1,2,3 щодо збільшення обсягу відповідальності Позичальника і Поручителів (Відповідачів 2,3), а відповідно ніякої зміни умов договору не відбулось.

Відповідачі посилаються на ст.559 ЦК України відповідно до якої порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому відповідачі не зазначають яким чином збільшився обсяг відповідальності поручителів.

Згідно п.1 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р.№10-1393/0/4-12 зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим.

Згідно п.4 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. №10-1393/0/4-12, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Оскільки жодною додатковою угодою до кредитного договору не вносилися зміни до основного договору, які б спричинили його здороження, твердження відповідачів з цього приводу є безпідставними.

Щодо посилання Відповідачами на пропуск кредитором шестимісячного строку від дня настання вимоги виконання основного зобовязання для предявлення вимог до поручителів, слід зазначити, що відповідно до п.1.1 договорів поруки поручителі зобов'язалися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1М усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.12.2007 року (далі - основний договір), укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п.1.2. договору поруки, поручителям добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору, зокрема: сума основного договору 25000,00 доларів США; термін виконання основного зобов'язання 14.12.2037 року, якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання; інші умови основного договору.

Отже, як ОСОБА_4 договором так і договором поруки визначений термін виконання основного зобовязання 14.12.2037 року, якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Тобто законодавець повязує припинення поруки із закінченням строку встановленого в договорі поруки або зі спливом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Укладеними між сторонами Договорами поруки встановлений термін виконання основного зобовязання це 14.12.2037р.

Окрім цього, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові №6-28цс14 від 10 вересня 2014 року визначено, що у разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобовязання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для предявлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.

Розділом 6 кредитного договору передбачено порядок дострокового повернення кредиту на вимогу банку.

Згідно з пунктом 6.2 кредитного договору Сторони передбачили Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку, відтак за наявності підстав, передбачених ст. ст. 525, 611 ЦК України, Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та вимагати від Позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит. Відповідно до зазначеного, Банк, шляхом направлення письмової вимоги, повідомляє Позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої суми кредиту та сплати плати за користування кредитними коштами.

При цьому терміни дострокового повернення кредиту та сплати процентів вважаються такими що настали з 32-го календарного дня з дати одержання Позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Так, 05.03.2015 року Банком на адресу Відповідачів -1,2,3 були направлені вимоги про погашення заборгованості (вих. № 30-11/23009; № 30-11/23010; № 30-11/23011), які були отримані Відповідачами 16.03.2015р., однак вимоги банку не були виконані належним чином.

З огляду на зазначене ПАТ «УкрСиббанк» виконав належним чином всі необхідні умови передбачені договором щодо повідомлення Боржників про дострокове стягнення заборгованості, що надає право на звернення до суду за захистом порушеного права кредитору. Таким чином, строк добровільного виконання зобовязань за вимогою банку про дострокове повернення кредиту сплив, отже ПАТ «УкрСиббанк» має право на звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові № 6-2662цс15 від 20 квітня 2016 року визначено, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1077цс15 зазначено, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

У даному ж випадку позивач предявив позов до поручителів протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Окрім цього відповідно до правової позиції Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-190 цс14, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом 05.03.2015 року, та подавши позов до суду 16 липня 2015 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті т.1 ар.с.80), позивач ніяким чином не пропустив вищезазначений шестимісячний строк, а подав позов вчасно.

Стосовно солідарного стягнення заборгованості з Позичальника та Поручителів, суд зазначає наступне.

Договори поруки, укладені між банком та Відповідачем-2, та Відповідачем-3 мають аналогічні умови, відтак, відповідно до п.1.1 договорів поруки Поручителі зобовязалися перед Кредитором за невиконання ОСОБА_1М усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.12.2007 року. Відповідно до п.1.4 договору поруки відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Згідно зі ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Частиною 3 зазначеної статті встановлено, що особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.543 ЦК України - у разі солідарного обвязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсягу як від усіх боржників разом так і від кожного з них окремо. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних відповідачів перед кредитором.

З огляду на зазначене ПАТ «УкрСиббанк» правомірно предявив вимоги про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку та солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь банку, оскільки поручителі між собою не є солідарними відповідачами, їх солідарна відповідальність передбачена між кожним з них окремо та боржником перед кредитором.

Щодо зміни найменування позивача слід зазначити, що згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

При цьому саме найменування юридичної особи не змінилося, не змінився також код ЄДРПОУ за яким можна ідентифікувати юридичну особу, змінили відбулися тільки у назві організаційно правової форми, оскільки останнє було приведено у відповідність до вказаного закону. Тож фактично ніякої зміни назви юридичної особи не відбувалося .

Крім того, приведення у відповідність до закону Статуту ПАТ «УкрСиббанк» спричинило заміну печаток і штампів банку, які з 2008 року проставлялись працівником банку на платіжних документах, що підтверджували внесення Позичальником сум на погашення кредитної заборгованості. Були внесені зміни до вивісок на відділеннях установи банку, тож посилання на той факт, що Відповідачу-1 (Позичальнику) не було відомо про зміну організаційно правової форми банку є хибним, а отже твердження про обовязкову заміну кредитора є надуманим.

Щодо посилання відповідача на невідповідність наданих суду доказів в частині підтвердження наявності заборгованості по кредитному договору, суд наголошує на тому, що у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, у разі незгоди з сумою боргу відповідно до наданого розрахунку, Позичальник ОСОБА_1 повинна сама надати суду обґрунтований розрахунок заборгованості по кредитному договору, оскільки розрахунок боргу визначається умовами кредитного договору та не потребує спеціальних знань.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997р., встановлено, що судам потрібно мати на увазі, що акти чи інші документи, в тому числі відомчі, де зазначаються обставини, встановлені із застосуванням спеціальних знань (наприклад, про причини аварії, вартість ремонту, розмір нестачі матеріальних цінностей), не можуть розглядатися як висновок експерта та бути підставою для відмови в призначенні експертизи, навіть якщо вони одержані на запит суду, органу дізнання, слідчого або адвоката. Тому суд вважає помилковими заперечення відповідача, оскільки відповідача та його представника не позбавлено можливості надати свій розрахунок.

Посилання на необхідність наявності первинних документів, які фіксують факт здійснення господарської операції (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо) ні яким чином не можуть вплинути на розрахунок заборгованості, оскільки будуть відображати тільки фактичне погашення кредитної заборгованості без застосування нарахованої плати по кредиту відповідно до умов кредитного договору. Доречи, в наданому суду розрахунку містяться дані про фактичне погашення боргу по кредиту та сплаті відсотків та у разі незгоди з їх відображенням, Позичальник має можливість проаналізувати їх відображення за власними квитанціями, що мають залишатися у неї, як доказ сплати чергового платежу по кредиту.

За умовами кредитного договору, відповідно до графіка Позичальник щомісячно мав повертати банку 69,50 доларів США та сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі не менше ніж зазначено в 4 колонці Графіку. Крім того в п.1.6. кредитного договору передбачено порядок зарахування кредитних коштів направлених на погашення заборгованості по кредиту, відповідно до якого погашення строкового платежу за кредитом відбувається після погашення прострочених комісій, відсотків та строкових відсотків тощо.

Відповідно до наданої банком виписки, яка підтверджує погашення позичальником сум по кредитному договору з зазначенням складової заборгованості, та порівнянням її з сумами зазначеними в Графіку погашення боргу, станом на березень 2014 року відповідно до графіку Позичальник мала сплатити банку суму не менше 268,73 долара США, з яких 69,50 доларів США мали бути враховані банком на повернення тіла кредиту та 199,23 долари США плати процентів за користування кредитом. Черговий платіж за квітень 2014 року відповідно до Графіку мав бути в сумі 289,31 долар США, проте Позичальником було сплачено 186,50 доларів, які були розподілені на погашення процентів за користування кредитом. Аналогічним черговий платіж за травень 2014 року відповідно до Графіку мав бути в сумі 281,48 долар США, проте Позичальником було сплачено 206,42 доларів, які були розподілені по погашення процентів за користування кредитом. Тож з огляду на зазначене позичальником здійснювалося погашення кредитної заборгованості в сумі не достатній для погашення, відповідно до умов кредитного договору.

Тож на дату предявлення позову про стягнення заборгованості вимога банку щодо погашення боргу не була задоволена у повному обсязі, що не забороняло звернути до суду за захистом порушеного права.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК України.

Згідно розяснень, викладених в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій , у випадках і порядку, встановлених законом (частина 2 ст.192 ЦК, ч.3ст.533 ЦК, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Зокрема така правова позиція висловлена в постановах Верховного суду України №6-190цс15 від 16.09.2015року та № 6-145 цс 14 від 24 вересня 2014 року.

Окрім вищезазначеного, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив також з наступного.

Підставою для розірвання кредитного договору Позичальник зазначає зміну істотних обставин, а саме різку зміну курсових валютних коливань з 5,05 грн. за 1 долар США до 26,00 грн., при цьому посилається на ст.652 ЦК України, якою передбачено право на односторонню вимогу про розірвання договору, у разі істотної зміни обставин.

При цьому ч.2.ст.652 ЦК України передбачає, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору, договір може бути розірвано в судовому порядку, за наявності одночасно таких умов:

-в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане.

-зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

-виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладання договору;

-із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що Позичальник на момент укладання кредитного договору мала можливість отримати кредит в АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») або в іншій банківській установі в національній валюті, або оформити кредит на інших умовах тощо. Право вибору конкретної споживчої послуги належить виключно споживачеві, тим більше що Позичальник до укладення кредитного договору отримала інформаційний лист, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», також погодилась з умовами кредитного договору, та усвідомлювала можливість коливання валютного ринку.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав розяснення Постановою № 5 від 30.05.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, в п. 15. Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Пунктом 16 Постанови визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тож з огляду на зазначене суд вважає, що не має підстав для задоволення позову «про розірвання кредитного договору в звязку із суттєвою зміною обставин» .

Щодо позовних вимог в частині невідповідності умов кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживачів» та розірвання кредитного договору з цих підстав, то суд наголошує, що перед укладанням кредитного договору позичальник отримав інформаційний лист, відповідно до вимог зазначеного закону.

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що 14.12.2007 року був укладений кредитний договір (договір про надання споживчого кредиту) № 0 з Додатком № 1 (графік погашення кредиту). Цього ж дня сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № 1 від 14.12.2007 року, якою додали до договору Додаток 2 (графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту) та додаток №3 (тарифи банку)

За умовами кредитного договору Позичальник усвідомлює можливість виникнення курсових різниць валюти, та можливість доплати за рахунок власних коштів, отже посилання Позичальника про те, що Банк не повідомив про можливе здороження кредиту не знаходить свого підтвердження. Крім того слід зазначити, що ПАТ «УкрСиббанк» не є регулятором фінансових послуг та ні яким чином не може впливати на встановлення офіційного курсу долара до гривні.

Відповідно до Судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, розглядаючи спори щодо зміни або розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, що передбачено ст. 652 ЦК, суд повинен мати на увазі, що позивачу/позичальнику необхідно довести таке:

1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні;

2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, як саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обовязку доказування повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане;

3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК, зважаючи на конкретну ситуацію, акцентуючи увагу на тому, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох умов: 1) розірвання договору має суперечити суспільним інтересам; 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

У будь-якому випадку суд повинен мати на увазі, що «істотна зміна обставин» є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Необхідно зазначити, що дострокове присудження до виконання основного зобовязання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у звязку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. У подальшому при невиконанні рішення суду у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобовязальні правовідносини не припинилися. У ст. 599 ЦК зазначено, що зобовязання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду).

Щодо позовних вимог в частині змінити пункт 1.6 кредитного договору, а саме черговість погашення грошових зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 14 грудня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з зарахуванням простроченої суми основного боргу у першу чергу на погашення грошових зобовязань, то суд зазначає, що в пункті 1.6. зазначеного договору чітко визначений порядок погашення заборгованості і підстав для його зміни не вбачається. Порядок погашення заборгованості це суттєві умови договору, на які погодився позичальник при його підписанні і в своєму зустрічному позові відповідач не навів підстав для застосування такої зміни.

Окрім цього діючим законодавством України, а саме ст.534 ЦК чітко передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо розстрочення виконання рішення суду, то суд вважає, що відповідач не надала суду жодного доказу, який би обумовлював таке розстрочення та, окрім того, взагалі у своїй позовній заяві не навела причин застосування такої розстрочки.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання та зміну кредитного договору, розстрочення виконання рішення суду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 4 10,11,31,60, 61, 209, 212-215, 218, 292,294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом і пені задовольнити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код 09807750) солідарно з ОСОБА_1, (місце проживання: 51900, АДРЕСА_1, дата і місце народження: 15.03.1983 р., Донецька область, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та з ОСОБА_2 (місце проживання: 93191, Луганська обл., м. Привілля, вул. 50 років Перемоги, 20, дата і місце народження: 13.05.1981 р., Луганська обл., м. Привілля, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2); солідарно з ОСОБА_1, (місце проживання: 51900, АДРЕСА_1, дата і місце народження: 15.03.1983 р., Донецька область, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та з ОСОБА_3 місце проживання: 51900, АДРЕСА_2, дата і місце народження: 22.03.1980 р., Полтавська область, ідентифікаційний номер:НОМЕР_3) суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту№0 від 14 грудня 2007 року в розмірі 21 219,16 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам (у т.ч. заборгованість по поверненню кредиту в сумі 18582, 32 доларів США та заборгованість по процентам в сумі 2 636, 84 доларів США) та 12,159,08 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Судові витрати стягнути з відповідачів ОСОБА_1 (15.03.1983 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), з ОСОБА_2 (13.05.1981 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_2), з ОСОБА_3 (22.03.1980 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 1218 грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнати кредитний договір № 0 від 14 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 розірваним; змінити пункт 1.6 кредитного договору, а саме черговість погашення грошових зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 14 грудня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з зарахуванням простроченої суми основного боргу у першу чергу на погашення грошових зобовязань; розстрочити виконання рішення суду, шляхом стягнення платежів рівними частками, по 3 000 грн. (три тисячі гривень) щомісячно, починаючи з місяця, в якому рішення суду набирає законної сили до повного погашення суми заборгованості, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Юрченко