АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/373/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 50 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

08 вересня 2015 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про стягнення аліментів.

В обґрунтування заявлених вимог вказав, що ОСОБА_7 є його батьком. Відповідно до рішення суду, відповідач сплачував на його утримання аліменти до досягнення ним 18 років, а саме до 28 червня 2015 р. З 01 вересня 2014 р. він являється студентом історичного факультету Уманського державного педагогічного університету ім. Тичини. На даний час навчається на другому курсі зазначеного університету на денній формі навчання. Оскільки відповідач здійснює підприємницьку діяльність і має непогані доходи, не має на утриманні інших осіб, тому, на його думку, у батька є реальна можливість надавати йому матеріальну підтримку на період навчання.

Крім того, він проживає з дідусем-пенсіонером, тому йому необхідно приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг.

Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_7 сплачувати аліменти не бажає, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з ОСОБА_7 на його користь аліменти у твердій грошовій суми по 700 грн. на місяць на увесь період навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 річного віку.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове яким задовольнити його позов у повному обємі.

При цьому вказав, що єдиним видом його доходу являється стипендія середній розмір якої становить близько 1 000 грн. З цієї суми він повинен одягатися, харчуватися, купувати спеціальну літературу для навчання, приймати матеріальну участь у житті студентської групи, а також приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг.

Крім того, зазначив, що 01 листопада 2015 р. був зарахований на військову кафедру, навчання на якій є платним і складає 700 грн. на місяць. Наказу про його зарахування на момент подачі апеляційної скарги немає, але кошти на придбання військової форми в сумі 1 500 грн. йому довелося сплатити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що обставини якими обґрунтовувалися позовні вимоги позивача до відповідача не були доведені позивачем належними і допустимими доказами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. ст. 199, 200 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання, зокрема другим з батьків.

Таким чином, однією із обов'язкових умов надання батьками утримання повнолітнім дочці чи сину є можливість надання ними дітям матеріальної допомоги.

У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

За змістом ст. 199 СК України обов'язок утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, покладено на обох батьків.

Суд обгрунтовано встановив, що позивач ОСОБА_6 є сином відповідача, що підтверджується свідоцтвом про його народження І-СР № 011310, виданим 09 липня 1997 р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Уманської міської ради Черкаської області. а. с. 2.

ОСОБА_6 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується довідкою за № НОМЕР_1 Уманське РЕУ. Інші особи з якими мешкає позивач в довідці не зазначені. а. с. 3.

Згідно з довідкою Уманського державного педагогічного університету ім. П. Тичини від 01 вересня 2015 р. за № 389 ОСОБА_6 є студентом цього ВНЗ і навчається на другому курсі історичного факультету, денної державної форми навчання. Термін навчання з 01 вересня 2014 р. по 30 червня 2018 р. а. с. 3.

Вирішуючи спір судова колегія враховує і наступне.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, яка регламентує змагальність сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом, позивач будь-яких належних доказів які б підтверджували, як його матеріальне становище, матеріальне становище матері на яку, також, покладається обовязок по утриманню сина, так і матеріальне становище відповідача суду не надав. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги.

Разом з тим, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відповідач не визнаючи позовні вимоги зазначав, що розуміючи свій батьківський обовязок, він в добровільному порядку щомісяця перераховував позивачу по 400 грн. Позивачем дана обставина визнавалась в судовому засіданні.

До апеляційної скарги позивачем надано довідку про розмір отримуваної ним стипендії, яка склала: за вересень 2015 р. 922,20 грн., за жовтень 2015 р. 1 686,30 грн. та за листопад 2015 р. 991,79 грн.

В свою чергу позивач не надав суду доказів того, що він вступив на військову кафедру і що за навчання на ній сплачує 700 грн. на місяць, на що він посилався в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_7 в суді першої інстанції визнав те, що він зареєстрований приватним підприємцем та здійснює торгівлю на ринку. Однак, відомостей про дохід відповідача, як позивач так і відповідач суду першої інстанції не надали.

Однак, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, ОСОБА_7 суду апеляційної інстанції надав податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2015 рік, відповідно до якої загальна сума його доходу за звітний період склала 14 300 грн.

Крім того, ОСОБА_7 надав фіскальні чеки в підтвердження того, що він поштовими переказами надсилав ОСОБА_6 кошти, а саме: 25.08.2015 р. 400 грн., 22.09.2015 р. 400 грн., 20.10.2015 р. 400 грн.

При цьому пояснив, що вишукував можливість в наданні допомоги позивачу, проте на даний час такої можливості не має.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_6 про те, що сплачувані в добровільному порядку відповідачем кошти по 400 грн. щомісяця, після досягнення ним повноліття, не є добровільною допомогою, а являються сплатою боргу по аліментах до досягнення ним 18 років, є безпідставними, так як не підтверджені належними доказами.

Так як посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :