АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив зменшити розмір аліментів, встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року, з 1/3 частини усіх видів доходу ОСОБА_2 щомісячно до ј частини усіх видів доходу ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з моменту ухвалення зазначеного рішення суду стан здоров'я позивача значно погіршився, у зв'язку з чим він був вимушений звільнитися з роботи в органах внутрішніх справ. Таким чином, позивач вважав, що він не має можливості, як за станом здоров'я, так і матеріальним становищем, сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В ході розгляду справи, ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, в якому просила змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1455 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, позивач за зустрічним позовом просила також стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 5616 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3 зазначала, що оскільки на даний момент ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, у суду наявні підстави для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, посилалася на те, що у зв'язку з досягненням спільною дитиною сторін шкільного віку та вступом останньої до першого класу школи №122 м. Києва, матір'ю дитини понесені значні витрати на придбання одягу та канцелярських товарів, які позивач вважає додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України та просить стягнути з відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів шляхом зміни способу їх утримання та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 грн. щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 грудня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Також стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 2808 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить указане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити у повному обсязі. Скаржник послався на доводи позовної заяви та зазначив, що судом не надано належної оцінки стану здоров'я платника аліментів. Крім того, вказував, що витрати, які стягнуто судом в порядку ст. 185 СК України, не є додатковими в розумінні указаної норми та охоплюються питанням стягнення аліментів. Також, відповідач послався на те, що судом здійснено розподіл судових витрат з порушенням вимог ст. 88 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., пояснення осіб, що з'явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 39/.

Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вважаючи, що даний розмір аліментів є непомірним для сплати, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується колегія суддів, виходив з того, що в даному випадку відсутні, передбачені чинним сімейним законодавством, підстави для зменшення розміру аліментів.

Так, згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на момент звернення до суду з даним позовом позивач не працює, оскільки згідно наказу Управління МВС України в Черкаській області №236 о/с від 28 серпня 2015 року ОСОБА_2 звільнений з ОВС в запас ЗС України на підставі рапорту останнього та свідоцтва про хворобу останнього /а.с. 11/.

З 14 вересня 2015 року позивач за первісним позовом зареєстрований в Канівському міськрайонному центрі зайнятості, як безробітний /а.с. 12/.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в даному випадку зміна стану здоров'я позивача не впливає на можливість останнього сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі.

Так, згідно Довідки від 17 вересня 2015 року/а.с. 9/, ОСОБА_2 потребує переводу на роботу, не пов'язану з підняттям та переносом тягарів масою більше 5 кг.

Довідка видана терміном на 6 місяців.

При цьому, будь-яких інших обмежень в роботі для ОСОБА_2 не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що позивач за первісним позовом має юридичну освіту, колегія суддів вважає, що зміна стану здоров'я останнього не впливає на можливість ОСОБА_2 працювати за фахом та утримувати власну доньку.

Колегія суддів критично оцінює твердження позивача за первісним позовом щодо того, що він не має можливості сплачувати аліменти, враховуючи його матеріальне становище, оскільки ОСОБА_2 є працездатною особою і не позбавлений можливості працювати та заробляти грошові кошти на утримання своєї малолітньої доньки, в той час як відповідний обов'язок покладено на позивача ст. 180 СК України.

Крім того, позивачем за первісним позовом не доведено факт перебування на його утриманні інших осіб.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення зустрічного позову в частині зміни способу утримання аліментів з частки доходу на тверду грошову суму.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки, судом об'єктивно встановлено, що платник аліментів на момент розгляду даної справи офіційно не працевлаштований, а, отже, має нерегулярний та мінливий дохід, суд першої інстанції обґрунтовано допустив стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

При цьому, визначаючи щомісячний розмір аліментів в 1100 грн., судом в порядку ст. 182 СК України враховано, як потреби дитини, її матеріальне становище та стан здоров'я, так і матеріальне становище та стан здоров'я платника аліментів.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що доходів матері дитини та аліментів, які стягнуті рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року, недостатньо для забезпечення належним чином та у повному обсязі потреб дитини, яка зростає та розвивається і потребує значних витрат на харчування, одяг, взуття тощо.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги зустрічного позову в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 доведено факт понесення нею додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Так, за змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, законодавець пов'язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати на придбання одягу, шкільної форми, взуття та канцелярських виробів не викликані особливими обставинами, не пов'язані з розвитком конкретних здібностей дитини(музичних, спортивних тощо), а тому не є додатковими в розумінні ст. 185 СК України.

Зазначені витрати є повсякденними та охоплюються питанням стягнення аліментів, які відповідач зобов'язаний сплачувати згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року та рішення цього ж суду, яке є предметом апеляційного перегляду в даному провадженні.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині належить скасувати, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Крім того, в порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України належить змінити розподіл судових витрат в частині вирішення вимог зустрічного позову.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину, ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Судовий збір за позовну вимогу про зміну розміру аліментів позивачем згідно вимог Закону України «Про судовий збір» не сплачувався.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину задоволенню не підлягають, судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за дану позовну вимогу, не може бути стягнуто з відповідача.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 щодо зміни розміру аліментів, судовий збір, який підлягав сплаті за подання даного позову, у сумі 487 грн. 20 коп. в порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь держави.

Крім того, оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., які знайшли своє документальне підтвердження в матеріалах справи, в порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто у розмірі 1000 грн.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на утримання дитини та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові. В решті рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, змінивши при цьому розподіл судових витрат.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на утримання дитини та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Змінити розподіл судових витрат за зустрічним позовом, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а також стягнувши з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: