У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до кредитної спілки «Українська кредитно-фінансова група» про захист прав споживача, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 червня 2008 року між нею та кредитною спілкою «Українська кредитно-фінансова група» (далі - КС «Українська кредитно-фінансова група») укладено кредитний договір № БЦ-00830/1306, згідно з умовами якого кредитна спілка надала їй кредитні кошти у розмірі 7 930 грн на придбання товару. Станом на 27 червня 2013 року її заборгованість перед спілкою становила 55 грн 53 коп., які були нею сплачені 20 серпня 2013 року. Разом із тим у березні 2015 року КС «Українська кредитно-фінансова група»звернулася до Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» про стягнення з неї заборгованості у розмірі 23 224 грн 93 коп., посилаючись на п. 3.7 кредитної угоди, який передбачає, що у разі ненадходження планового платежу повністю або частково такий кредит визначається кредитом з підвищеним ризиком і кредитодавець, починаючи від 3-го дня від дати планового надходження платежу, здійснює нарахування процентів за подвійною ставкою, зазначеною у п. 3.1 кредитного договору.

Вважала, що п. 3.7 кредитного договору і дії відповідача щодо нарахування позивачу відсотків у подвійному розмірі є незаконними, відповідачем порушено вимоги ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 7.1 кредитного договору. У свою чергу, п. 3.7 кредитного договору суперечить п. 4. ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням викладеного, просила суд визнати недійсним положення п. 3.7 кредитного договору та незаконними дії відповідача щодо нарахування їй відсотків у подвійному розмірі за кредитним договором від 26 червня 2008 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходили з того, що сторони добровільно визначили умови кредитного договору від 26 червня 2008 року, зокрема погодили п. 3.7 кредитного договору, відповідно до якого кредитодавець у разі ненадходження планового платежу повністю або/частково, починаючи з третього дня від дати планового надходження платежу здійснює нарахування процентів за подвійною ставкою, зазначеною у п. 3.1, а тому оскільки позивач не здійснювала планових платежів, відповідач правомірно на підставі оспорюваного позивачем пункту кредитного договору, здійснював нарахування відсотків за подвійною ставкою.

Таким чином, висновки судів про відсутність, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання п. 3.7 кредитного договору від 26 червня 2008 року недійсним є правильними та відповідають закону.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачку не було повідомлено про зміну процентної ставки висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
В.О. Закропивний
Л.М. Мазур