АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/587/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2614/16Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Мартєва С.Ю., Лобова О.А.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Перша Лубенська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власностіз визначенням часток по 1/2 кожному.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року позивач звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 травня 2000 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, який було розірвано рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2010 року. Спільних дітей від шлюбу немає. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім'єю без повторної реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1, яку придбали в рівних частках в 2004 році за час перебування в шлюбі.

В період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу 13 листопада 2014 року була придбана квартира АДРЕСА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Його дочка, відповідач по справі, ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги, звернулась до Першої держнотконтори із заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на ст.ст. 60, 70, 74 СК України позивач просила визнати, що вона та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після розірвання їх шлюбу 11 листопада 2010 року і до смерті ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу; визнати квартиру АДРЕСА_9 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з визначенням часток по 1/2 кожному.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після розірвання їх шлюбу 11 листопада 2010 року і до смерті ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Визнано квартиру АДРЕСА_9 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6, з визначенням часток по 1/2 кожному.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1102 гривні 20 копійок судового збору та 6000 гривень витрат на правову допомогу, а всього 7102 гривні 20 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невірну оцінку судом першої інстанції встановлених у справі фактичних обставин та наданих доказів, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивачем надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що факт проживання сторонами однією сім'єю без реєстрації шлюбу після його розірвання 11 листопада 2010 року підтверджується встановленими у справі фактичними обставинами, підтвердженими наданими позивачкою доказами та показами свідків.

Враховуючи доведеність факту проживання ОСОБА_5 разом із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу під час укладення договору купівлі-продажу від 13.11.2014 року, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 70,74 СК України прийшов до висновку про наявність підстав для визнання квартири АДРЕСА_9 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з визначенням часток по 1/2 кожному.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 06 травня 2000 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_5 у відділі РАГС Лубенського міськвиконкому Полтавської області, залишивши своє прізвище після одруження - ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-КЕ № 047915 від 06.05.2000 року (а.с.7) . Від шлюбу спільних дітей немає.

Під час перебування в шлюбі 08.11.2004 року ОСОБА_3 разом із ОСОБА_5 в рівних частках по 1/2 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, де зареєстрували своє місце проживання. Вказані обставини підтверджуються договорами купівлі-продажу від 08.11.2004 року серії ВВО № 074583 та серії ВВО № 074583, витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16-20).

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.8).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2014 року, який зареєстровано у встановленому законом порядку, ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_9 (а.с.21-23)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9).

Спадкоємцем за законом першої черги, який звернувся до нотаріальної контори, є відповідач у справі - ОСОБА_4, дочка померлого, що підтверджується копією спадкової справи (а.с.73). Окрім того, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася позивач ОСОБА_3 (а.с.64, 83).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків. Встановлена законом можливість окремого проживання подружжя (абзац другий ч.2 ст.3, ст.119 СК України) на цей вид правовідносин не розповсюджується.

За змістом ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести належними і допустимим доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу заявлених вимог.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З довідки начальника ЛКПф «Житло» від 28.01.2016 року (а.с.24) вбачається, що ОСОБА_5 дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 24.11.2004 року і по день своєї смерті, тобто по 05.04.2015 року.

З акту будинкового комітету від 04.02.2016 року (а.с.25) вбачається, що позивач ОСОБА_3 і ОСОБА_5 проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство з 2004 року по 2015 рік в квартирі АДРЕСА_3.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою місцевого суду щодо наявного в матеріалах справи на а.с.58 акту (без дати його складання), в якому зазначається про факт постійного проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4 у своєї тітки ОСОБА_9 з 2008 року по жовтень 2013 року, оскільки з 01.02.2007 року по 16.02.2009 року ОСОБА_5 працював в ТОВ «Ресурси центр» на посаді помічника експерта в м. Лубни, що підтверджується відповідною трудовою книжкою (а.с.113-114).

Окрім того, обставини, зазначені в даному акті спростовуються показами свідків : ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які зазначили про те, що ОСОБА_5 постійно проживав разом з ОСОБА_3 в АДРЕСА_5. При цьому, періодично їздив до своєї тітки ОСОБА_9 в с.Копили Полтавського району з метою провідати останню, а коли його тітка хворіла, то лише тимчасового проживав у неї та здійснював за нею догляд.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги акт вуличного комітету від 06.06.2016 року (а.с.103) про те, що ОСОБА_5 з жовтня 2013 року по листопад 2014 року проживав за адресою АДРЕСА_6, оскільки вказані обставини спростовані показами свідка ОСОБА_15, який є власником вказаної квартири та в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_5 мав намір придбати у нього квартиру в АДРЕСА_6. ОСОБА_15 навіть віддав ключі від квартири ОСОБА_5, але останній там не проживав, а просто приходив у вищевказану квартиру вживати з сусідом спиртні напої. Це все тривало близько 3-4 місяців.

Обставини, що ОСОБА_5 хворів на сахарний діабет, взагалі мав хворобливий стан здоров'я та зловживав спиртними напоями підтверджуються відповідними медичним довідками та лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 06.04.2015 року (а.с.27-36,12).

Із акту будинкового комітету від 04.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали разом однією сім'єю за адресою АДРЕСА_7 та вели спільне господарство з 2004 року по 2015 рік. Будь-яких сумнівів щодо достовірності інформації, зазначеної в акті будинкового комітету від 04.02.2016 року (а.с.25) у колегії суддів не виникає та відомості, зазначені в ньому, не спростовуються іншими належними і допустимими доказами.

Свідок ОСОБА_14, яка є головою будинкового комітету будинку АДРЕСА_10 та свідок ОСОБА_16 підтвердили факт проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 однією сім'єю за адресою АДРЕСА_7 та ведення останніми спільного господарства протягом 2010-2015 років.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт проживання позивача разом з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на момент смерті останнього також підтверджується іншими письмовими доказами. Зокрема, листом прокурора Лубенського міжрайонної прокуратури, яким відповідно до ч.4 ст.238 КПК України було дозволено видати труп ОСОБА_5 його рідним - ОСОБА_3 (а.с.11).

Організацією та фінансуванням похоронів ОСОБА_5 займалась ОСОБА_3, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 06.04.2015 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, договором про організацію та проведення поховання № 213 від 06.04.2015 року, відповідним товарним чеком № 1034, квитанцією до прибуткового касового ордера № 5143 від 06.04.2015 року (а.с.12-15).

Враховуючи встановлені фактичні обставини, викладені вище, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою, здійсненою судом першої інстанції щодо показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які спростовані показами інших свідків та наданими позивачем доказами, оцінка яких проведена судом вірно.

Також правильною є оцінка суду наданої ОСОБА_5 заяви (а.с.85), яку відібрав у останнього нотаріус під час оформлення договору купівлі-продажу від 13.11.2014 року про те, що останній стверджує той факт, що однією сім'єю без укладання шлюбу він ні з ким не перебуває, гроші, що витрачаються ним на придбання квартири в с.Оріхівка є його особистою власністю та не є спільною сумісною власністю, оскільки зазначену заяву нотаріус відбирає по закріпленому шаблону та зазначає в ній відомості зі слів заявника. При цьому будь-яких дій по перевірці наданих відомостей нотаріусом не вчиняється. За таких обставин не можна стверджувати про достовірність відомостей, наданих ОСОБА_5 нотаріусу. Здійснити перевірку цим обставинам не представляється можливим в зв'язку зі смертю ОСОБА_5

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд за внутрішнім переконанням оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на переоцінці наданих в суді показів свідків та здійсненій місцевим судом оцінці досліджених у справі доказів.

Колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за особисті кошти, отримані ним від спадщини після смерті його тітки ОСОБА_9, виходячи з наступного.

Згідно відповіді, наданої Полтавською районною державною нотаріальною конторою за № 01-14/479 (а.с.210), вбачається, що після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняла ОСОБА_19. 27.08.2013 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину, а саме на квартиру АДРЕСА_8.

Таким чином твердження відповідача про те, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після своє тітки не відповідають дійсності.

Отримані ним кошти від ОСОБА_19 (а.с.179) не можуть підтверджувати факту того, що ці кошти ОСОБА_5 отримав за рахунок відчуження отриманого у спадщину нерухомого майна, а відтак не можуть вважатися особистою власністю ОСОБА_5

Будь-які інші належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірна квартира в с. Оріхівка придбана за особисті кошти померлого матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи те, що під час розгляду справи в суді, позивачем було доведено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період після розірвання ними шлюбу, тобто з 11 листопада 2010 року і до смерті ОСОБА_5, то суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано прийшов до висновку про визнання квартири АДРЕСА_9 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з визначенням часток по 1/2 кожному.

Місцевий суд правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів. Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності. Оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) С.Ю.Мартєв

(підпис) О.А.Лобов

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін