Провадження № 2/760/85/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

позивача- ОСОБА_2

представників відповідача- Барана М.Ф., Фещенка І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, 3-я оосба: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за лисками непрацездатності, інденсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача 1916, 12 гр.коштів за листками непрацездатності, середній заробіток в зв»язку з невиконанням рішення суду в частині повного розрахунку за час вимушеного прогулу, 50 000,00гр. в відшкодування моральної шкоди, завданої його діловій репутації, та, за наявності підстав, різницю в ранахованій компенсації за вимушений прогул в зв»язку з незаконним звільненняму розмірі 5 706, 85гр.

На виконання ухвали суду про усунення недоліків позивачем подана нова редакція позову, розмір позовних вимог у якому неодноразово збільшував, уточнював суми, належні до стягнення, і остаточно заявою від 31.03.2016 року просить стягнути з відповідача:

- 480, 18 гр. заборгованої заробітної плати за два робочі дні в травні 2014року, яка з врахуванням індексації в розмірі 291, 95гр., становить 772, 13гр.;

- 3121, 17 гр. компенсації за невикористану відпустку, яка з врахуванням індексації становить 3 958, 99 гр.;

- 2 314, 43 гр. компенсації за листаками непрацездатності, яка з врахуванням індекесації становить 3 400, 29 гр.

- 113 322, 48 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

13.05.2016 року позивач подав до суду уточнений розрахунок належних до сплати сум, приведених вище, і просить стягнути з відповідача:

- 480, 18 гр. заборгованої заробітної плати за травень 2014року, яка з врахуванням індексації становить 844,16 гр.;

- 3121, 17 гр. компенсації за невикористану відпустку, яка з врахуванням індексації становить 4 259,42 гр.;

- 2 314, 43 гр. компенсації за листками непрацездатності, яка з врахуванням індексації становить 3 443, 03 гр.

- 120 525, 18 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилається в позові на те, що з 20.05.2013 року працював у Концерні «Військоргсервіс» МО України на посаді начальника служби безпеки.

29.10.2013 року був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 16.05.2014 року він був поновлений на роботі і на його користь з відповідача було стягнуто 32 892, 33 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Цим рішенням суду був встановлений його середньоденний заробіток у розмірі 240,09 гр.

Рішення суду відповідачем було виконано добровільно в день його ухвалення, а 19.05.2014 року на підставі поданої заяви він був звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України.

В порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач при звільненні не провів з ним розрахунку, не виплатив йому заробітну плату за два робочі дні травня 2014 року в розмірі 480, 18 гр., виходячи з встановленого рішенням суду середньоденного заробітку в розмірі 240, 09 гр., 3121, 17 гр. компенсації за невикористану відпустку та 2 324, 43 гр. коштів за листками непрацездатності.

Дані суми не виплачені йому до цього часу, а тому просить стягнути їх з урахуванням індексації до дня ухвалення рішення судом відповідно до поданого ним розрахунку та 120 525, 18гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст.117 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилався на те, що на момент звільнення позивача з роботи йому була нарахована та виплачена заробітна плата за два робочі дні травня 2014 року в розмірі 350,53 гр., 2 734, 72 гр. компенсації за невикористану відпустку та частково, а саме 5000, 00гр. , суми на виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Решта суми за заявою позивача була виплачена йому в три етапи: червні, липні та серпні 2014 року шляхом перерахування на його банківський картковий рахунок у сумах, приведених ним же у заяві на ім»я керівництва Концерну.

Виходячи з цього, вважає, що свій обов»язок перед ним при звільненні Концерн виконав, а тому підстави для стягнення уже виплачених сум та нарахування на них індексації відсутні.

Що стосується вимог у частині стягнення коштів за листками непрацездатності, зазначив, що за перші п»ять днів перебування позивача на лікарняному, оплата йому була проведена після пред»явлення листків непрацездатності.

Решта суми підлягала виплаті Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, куди Концерном були направлені документи на виплату.

04.02.2011 року на виконання вимог Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнодержавне соціальне страхування» Концерном був відкритий поточний рахунок для зарахування страхових внесків в національній валюті України № 18 в ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК».

29.01.2013 року на даний рахунок був накладений арешт постановою ВДВС Солом»янського РУЮ у м.Києві.

Концерн вживав заходи для зняття арешту з даного рахунку, звертався до керівництва виконавчої служби, до суду зі скаргами на дії державного виконавця, однак у задовлленні цих скарг було відмовлено.

Лише в травні 2014 року постановою Окружного адмінінстративного суду м.Києва за позовом профспілки Концерну арешт з рахунку був знятий.

Однак у подальшому, 17.11.2014 року постановою Правління НБУ № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.11.2014 №121 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК».

В зв»язку з цим Концерном було надіслано ряд листів та кредиторських вимог до банку з вимогою повернення коштів, що знаходяться на рахунку, в тому числі кошти, перераховані Фондом соціального страхування за листками непрацездатності позивача.

На даний час результати з цього питання відсутні, а тому вважає, що кошти за листками непрацездатності позивачу можуть бути виплачені виключно після задоволення банком кредиторської вимоги Концерну.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд до відома не поставив.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в його відстуності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою,за якою працівник зобов"язується виконати роботу,визначену цією угодою,з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку,а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що позивач з 20.05.2013 року працював у Концерні»Військторгсервіс» МО України на посаді начальника служби безпеки.

Наказом від 28.10.2013 року був звільнений з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 16.05.2014 року позивач був поновлений на роботі і з відповідача на його користь було стягнуто 32 892, 33 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

27.05.2014 року на виконання рішення суду позивачу було виплачено 5 000, гр.

26.05.2014 року між сторонами був погоджений графік сплати решти суми за рішенням суду, за яким на підставі заяви позивача решта коштів була перерахована на картковий рахунок позивача в банку, а саме: 05.06.2014 року - 11 000,00гр., 15.07.2014 рок у- 6 730, 03 гр., 04.08.2014 року - 6 740, 00 гр.

/ а.с. 4 - 10; 25 - 37; 91 - 96 /

Встановлено також, що рішення суду про поновлення позивача на роботі відповідачем було виконано добровільно, про що 16.05.2014 року був виданий наказ № 71/1-а.

Наказом №74-а від 19.05.2014 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до розрахункового листа в зв»язку із звільненням позивачу за травень 2014 року було нараховано:

-32 892, 33гр. компенсації за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду від 16.05.2014 року;

-350, 53 гр. заробітної плати за два роботі дні в травні 2014 року;

-2 734, 72 гр. компенсації за невикористану відпустку.

З рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 16.05.2014 року вбачається, що при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не було вказано необхідність виплати цієї суми за вирахуванням передбачених законом податків та обов»язкових платежів.

Як зазначено у ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Таким законом є ст.164 Податкового кодексу України, згідно з якою з нарахованої заробітної плати найманого працівника до бюджету утримуються наступні податки: єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6 % та 2 % з суми допомоги по лікарняним листкам; податок на доходи фізичних осіб (прибутковий податок) в розмірі 15/20% (базою для оподаткування є фонд оплати праці за вирахуванням суми ЄСВ) та військовий збір - 1,5%.

Представник відповідача суду посянив, що на виконання вимог закону зі стягнутої судом суми були утримані визначені законом податки та платежі і після їх утримання загальна сума до виплати становила 29 480, 03 гр.

Позивач даних тверджень представника відповідача в судовому засіданні не спростовував.

З розрахункового листа за травень 2014 року вбачається, що позивачу при звільненні було нараховано 35 977, 88гр., з яких: 32 892, 33 гр. середнього заробіку за час вимушеного прогулу за рішенням суду + 350, 53 гр. заробітної плати за два робочі дні в травні 2014 року + 2 734, 72 гр. компенсації за невикористану відпустку, а всього 35 977, 58 гр.

З нарахованої суми утримано 6 497, 55 гр. податків та обов»язкових платежів, визначених законом, і до виплати залишилося 29 480, 03 гр.

27.05.2014 року позивачу було виплачено 5 000, 00гр. і до виплати залишилося 24 480, 03 гр. / 2292 480, 03 - 5000, 00 = 24 480,03/.

З виписки по картковому рахунку позивача в ПАТ КБ»Приватбанк» та копій платіжних доручень відповідача вбачається, що на його картковий рахунок були перераховані наступні кошти: 05.06.2014 року - 11 000,00гр., 15.07.2014 рок у- 6 740, 03 гр., 04.08.2014 року - 6 740, 00 гр., а всього 24 480, 03 гр.

/ а.с. 25 - 37 /

Позивач у судовому засіданні даних обставин не спростовував.

Таким чином, суд вважає, що в цій частині Концерн свої зобов»язання перед позивачем виконав, розрахунок у зв»язку із звільненням провів, а тому в цій частині вимоги позивача є безпідставними.

Що стосується тверджень позивача про розмір його заробітної плати за два робочі дні 16 та 19 травня 2014 року в сумі 480,09гр. виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 240,09 гр., суд зазначає наступне.

Відповідно до Положення про оплату праці працівників Концерну «Військторгсервіс» та Колетивного договору на 2014-2016 роки, структура заробітної плати в Концерні складається з посадового оклуаду та надбавок і доплат.

Пунктом 3 /п.п.3.3 / Положення передбачено надбавку за складність, напруженість у роботі, доплати, які встановлюються щомісяця за наказом Генерального директора, погодженим з профспілковим комітетом, у розмірі 50% посадового окладу на підставі доповідних записок начальників стурктурних підрозділів.

Посадовий оклад позивача становив 3 300,00гр.

З розрахункового листа за травень 2014 року вбачається, що будь-яких доплат позивачу в цей місяць не встановлювалося.

/ а.с. 73 ; 174 - 177 /

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета

доказування.

Будь-яких доказів своїм твердженням у цій частині позивач суду не надав, обмежившись визначенням належної до сплати суми виходячи з середньоденного заробітку, визначеного за рішеннм суду від 16.05.2014 року.

В свою чергу,надані представником відповідача докази в цій частині, з точки зору закону, є належними, і правові підстави для їх неприйняття або спростування, відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заробітна палата позивачу за два робочі днів травні 2014 року нарахована правильно, виплачена, а тому підстави для задоволення його вимог у цій частині та в приведеному ним розмірі відсутні.

Судом також встановлено, не спростовується представником відповідача і підтверджується заявами-розрахунками, позивачу за період часу з 01.08.2013 року по 15.08.2013 року було нараховано за листками непрацездатності 1 934, 46гр., а з 05.09.2013 рок до 16.09.2013 року - 1 452, 08 гр.

Відповідно до Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого Постановою КМУ від № 439 від 06.05.2001 та діючою на момент розрахунку лікарняних Позивачу, оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності.

З наданих представником відповідача розрахункових листів та відомостей на виплату грошей за серпень- вересень 2013 року, позивачу були оплачені листки непрацездатності за визначений даним Порядком період та терміни.

/ а.с. 97 - 113 /

Позивач у судовому засіданні даних обставин не спростовував.

З довідки Концерну «Військторгсервіс» № 07/296 від 22.02.2016 року вбачається, що заборгованість підприємства перед позивачем по тимчасовій непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності складає 2 324, 43 гр.

/ а.с. 171 /

Виходячи з цього та викладеного вище, суд вважає вимоги позивача в цій частині обгрунтованими та стягнення даної суми з відповідача.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Виходячи з того, що виплата за листками непрацездатності носить разовий характер,це виключає застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» , а тому підстави для стягнення з відповідача заборгованої суми з врахуванням індексації відстуні.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-113цс16 від 27.04.2016 року, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді справи необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи ці обставини, средній заробіток позивача, розмір невиплаченої йому при звільненні суми, яка не виплачена до цього часу, і яка утворилася задовго до звільнення позивача з роботи - в серпні-вересні 2013 року, тобто майже два роки тому, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який складає 120 525, 18 гр.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в цій частині, виходячи з наступного.

Як встановлено вище, відповідач заборгував позивачу кошти за листками непарцездатності за серпень-вересень 2013 року.

Представник відповідача не спростовував, що ці кошти Фондом соціального страхування були перераховані на спеціальний рахунок Концерну в банку - № 18 в ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Встановлено також, що 29.01.2013 року на кошти на даному рахунку був накладений арешт постановою старшого державного виконавця ВДВС Солом»янського РУЮ у м.Києві.

Тобто, на момент перерахування Фондом соціального страхування коштів за листками непрацездатності позивача, розрахунковий рахунок, на який вони були перераховані, тривалий час був під арештом, про що Концерн володів інформацією.

Встановлено та підтверджено представником відповідача, арешт спеціального рахунку Концерну був скасований постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2014 року за позовом профспілкової організації Концерну.

Судом також встановлено,що постановою Правління НБУ від 17.11.2014 року в ПАТ "ЄВРОГАЗБАНК" введена тимчасова адміністрація, відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації.

Суд при цьому також враховує, що відповідачем тривалий час вживалися заходи для розблокування арештованих рахунків Концерну шляхом звернення як до суду, так і до органів виконавчої служби.

/ а.с. 62; 71; 137 - 150 /

В той же час суд враховує і те, що арешт на грошові кошти на спеціальному рахунку відповідача був накладений задовго до перерахування на нього коштів по листку непрацездатності Фондом соціального страхування.

Такі заходи були застосовані органами виконавчої служби саме внаслідок результатів господарювання Концерну та заборгованості перед іншими органами.

Суд зважає також на те, що арешт з рахунку був знятий за рішенням суду від 26.05.2014 року, а рішення про відкликання банківської ліцензії в ПАТ»ЄВРОГАЗБАНК» було прийнято 17.11.2014 року, тобто через 6 місяців.

Будь-яких доказів того, що відповідач у цей період часу намагався виплатити позивачу заборговані кошти, представник відповідача суду не надав.

Враховуючи ці обставини,заборговану відповідачем суму за листками непрацездатності, її співвідношення до середньомісячного заробітку позивача, обставини виникнення цієї заборгвоаності, її невиплата до цього часу, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 1 228, 40 гр. судового збору.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

За правилами ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З наданого позивачем до справи Договору про надання правової допомоги від 26.10.2015 року вбачається, що він був укладений між позивачем та адвокатом Мунтян Т.М.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем у судовому засіданні надано копію квитанції про сплату 1500,00гр. за надання правової допомоги.

/ а.с. 38 - 39; 46 /

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 903 ЦК України, у разі якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.3.1 Договору оплата доручення здійснюється на підставі додаткових угод.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17.11.2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

З Договору про надання парвової допомоги вбачається, що сума гонорару між його сторонами не оговорювалася, в договорі не зазначена, лише зазначено, що оплата його здійснюється на підставі додаткових угод.

В той же час, таких угод позивачем у судове засідання також не надано, як і розрахунку виконаної роботи.

З огляду на відсутність таких угод неможливо визначити, яка фактично робота була виконана адвокатом та з чого складається сплачена позивачем сума.

За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.21, 115,116,117,127 КЗпП України, ст.34 Закону України « Про оплату парці»,ст.ст.1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст.164 Податкового кодексу України,ст.ст.3,4,1011, 57-60,88,209, 212-215, 218 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 2 314, 43 гр. коштів за листками непрацездатності та 120 525, 18 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України 1228, 40 гр. судового збору на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя