Справа № 462/1766/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/310/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, -

в с т а н о в и л а:

11 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, який змінював та уточнював, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 30138,64 грн. та 3% річних у розмірі 1382,21 грн. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 07.07.2014 року було стягнуто в його користь з ОСОБА_2 52776,50 грн. компенсації вартості 2/18 частин будинку № 6 по вулиці Кричевського у місті Львові; з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частинах 8 459,91 грн. судових витрат. Відповідачка повинна була сплатити йому загальну суму 57 006,46 грн., однак рішення Соломянського районного суду м. Києва від 07.07.2014 року нею так і не виконане в повному обсязі. В звязку з наведеним, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, вважає його необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки така застосовується лише у разі наявності між сторонами договірних відносин або деліктних зобовязань. Зазначає, що стягнення за рішенням суду з одного із співвласників на користь іншого коштів за отриману частку в спільному майні зводиться до сплати грошей, а відтак є грошовим зобовязанням, яке виникло на підставі юридичного факту, встановленого рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 07.07.2014 року. Стверджує, що договір (угода) не є єдиною підставою виникнення відповідного зобовязання, тому відсутність між сторонами спірних правовідносин договору (угоди) не перешкоджає застосуванню відповідальності за порушення грошового зобовязання, яке виникло з інших, передбачених чинним законодавством підстав.Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року, ухвалити нове, яким позов задовольнити, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Позивач ОСОБА_3 про місце та час розгляду справи повідомлений, просить розгляд справи проводити у його та представника відсутності (а.с. 87, 88, 90, 101).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за безпідставністю та необґрунтованістю, суд першої інстанції виходив з того, що до ухвалення рішення Соломянським районним судом м. Києва від 07 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про припинення права власності та стягнення компенсації, між сторонами не існувало ніяких договірних зобовязань, не виникло у відповідача і деліктних зобовязань перед позивачем, а тому вважав, щоч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК, так як відповідальність не застосовується до правовідносин, які виникли між сторонами в звязку з ухваленням Соломянським районним судом м. Києва вищевказаного рішення.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року (а.с. 5-7), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про припинення права власності та стягнення компенсації, позов задоволено:

припинено право власності ОСОБА_3 на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 та визнано право власності ОСОБА_5 на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1;

стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 50139 гривень 00 копійок компенсації вартості 1/9 частини квартири АДРЕСА_1;

припинено право власності ОСОБА_3 на 2/18 частини будинку № 6 по вулиці Кричевського, 6 у місті Львові та визнано право власності ОСОБА_5 на 2/18 частини будинку № 6 по вулиці Кричевського 6 у місті Львові;

стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 52776 гривень 50 копійок компенсації вартості 2/18 частин будинку № 6 по вулиці Кричевського, 6 у місті Львові;

припинено право власності ОСОБА_3 на 2/18 частини будинку № 6 по вулиці Кричевського, 6 у місті Львові та визнано право власності ОСОБА_2 на 2/18 частини будинку № 6 по вулиці Кричевського, 6 у місті Львові;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 52776 гривень 50 копійок компенсації вартості 2/18 частин будинку № 6 по вулиці Кричевського, 6 у місті Львові;

стягнуто в рівних частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8 459 гривень 91 копійку судових витрат.

Відповідачка не заперечує, що вищевказане рішення суду не виконане, грошові кошти стягнуті з неї на користь позивача, як компенсація вартості за обєкт нерухомості, останньому не сплачені.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до посилання суду першої інстанції на «правову позицію викладену Верховним Судом України в аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві за 2014 рік», (таке є безпідставним), якою обґрунтовує прийняте ним рішення, оскільки у вищевказаному аналізі зазначається, що ч. 5 ст. 11 ЦК не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань, оскільки відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, а на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю, отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Статтею ж 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Правовідносини між сторонами існували до ухвалення судового рішення і на підставі актів цивільного законодавства, цивільні права та обовязки сторін в даному випадку виникли з рішення суду.

Як вбачається зі змісту позову, ОСОБА_3 просить стягнути з відповідачки інфляційні та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною п'ятою вказаної вище статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Крім того п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено виникнення зобов'язань з юридичних фактів.

Як зазначалось вище, рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року припинено права власності ОСОБА_3 на частку в обєкті нерухомості та в його користь з ОСОБА_2, за якою визнано право власності на дану частку в обєкті нерухомості, стягнуто компенсацію його вартості та судові витрати.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей (ст. ст. 356, 358, 365 ЦК України), а відтак є грошовим зобов'язанням, яке виникло відповідно до юридичного факту, встановленого судовим рішенням (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ № 6-7629св15 від 27 травня 2015 року).

Оскільки вказаний спір міг вирішуватись судом, то з цього рішення у осіб виникли цивільні права та обов'язки з приводу грошового зобов'язання як це встановлено ч. 5 ст. 11 ЦК України.

З огляду на викладене, неможливо погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що зобов'язання по сплаті коштів, яке виникло на підставі рішення суду, не є грошовим.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Сума заборгованості ОСОБА_2 згідно вищевказаного рішення становить 57006,46 грн. (52776,50+8459, 91,2=57006,46), проте інфляційні та 3% річних підлягають нарахуванню на компенсаційну суму вартості майна, яка становить 52776,50 грн.

Сума інфляційних за період з 04.08.2014 року по 25.05.2015 року включно, становить 30557,59 грн. (52776,50 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,030 х 1,051 х 1,053 х 1,108 х 1,140 х 1,022-57006,46=30557,59; коеф. інфл. 1,579 розраховано за період -з вересня 2014 року по травень 2015 року).

Проте із заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути інфляційні в сумі 30138,64 грн., а тому заявлена позовна вимога підлягає до задоволення саме в цій сумі.

3% річних від заборгованої суми за період з 04.08.2014 року по 25.05.2015 року включно (за 295 дні), становить1379,55 грн.

3:365х295=2,4245; 52776,50х2,4245%= становить1379,55

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 необхідно стягнути інфляційні в сумі 30138,64 грн. та 3 % річних в сумі 1379,55 грн.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, - стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3: інфляційних від суми боргу за період з 04.08.2014 року по 25.05.2015 року включно, в сумі 30138,64 грн.; 3 % річних за цей же період в сумі 1379,55 грн. та 243,60 грн. сплаченого позивачем судового збору (а.с. 11), а всього: 31 761,79 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь ОСОБА_3 (місце проживання: 200400, Білорусія, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2):

інфляційні від суми боргу за період з 04.08.2014 року по 25.05.2015 року включно, в сумі 30138,64 грн. (тридцять тисяч сто тридцять вісім гривень 64 коп.); 3 % (три проценти) річних за цей же період в сумі 1379,55 грн. (одна тисяча триста сімдесят девять гривень 55 коп.) та 243,60 грн. сплаченого судового збору, а всього: 31 761,79 грн. (тридцять одну тисячу сімсот шістдесят одну гривню 79 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6