Справа № 636/226/16-ц
Провадження № 2/636/512/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого - судді Слурденко О.І., при секретарі Шиловій І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва на право власності на житло, часткове скасування свідоцтва на право власності на житло та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання частково не дійсним свідоцтва на право власності на житло та його часткове скасування, а саме в частині 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, яка йому належить на праві власності, а також визнання за відповідачами права власності на неї в інших частках.

В позовній заяві позивач зазначив, що 29.12.1998 року відповідачами його було включено до приватизації вказаної квартири та видано свідоцтво про право власності на житло, на підставі якого йому належить 1/5 частка квартири, а також по 1/5 частці квартири належить кожному відповідачу - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Проте, на момент отримання даного свідоцтва про право власності на житло позивачу було лише 4 роки, а тому звісно його згоди на приватизацію вищевказаної квартири ніхто не питав.

На момент приватизації він постійно не проживав в квартирі, наймачем цієї квартири не був. Саме через те, що його батьки, тітка та бабуся включили його до приватизації даної квартири, він в подальшому позбавлений права приймати участь у приватизації якогось іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує його права.

Сторони в судове засідання на з'явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позов підтримав, відповідачі позовні вимоги визнали.

За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності сторін, і відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачами позову, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивачу на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.12.1998 року згідно розпорядженням відділу житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради за № 373, зареєстрованого в Чугуївському міжміському державному БТІ 11.12.1999 року за №4392/62 належить 1/5 частка житлової квартири АДРЕСА_1.

Співвласниками цієї ж квартири у відповідності до свідоцтва про право власності на житло виданого 29.12.1998 року відділом житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради, зареєстрованого в Чугуївському міжміському державному БТІ 11.12.1999 року за №4392/62 є в рівних частках по 1/5 кожному відповідачу: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Відповідно до абз. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР, 30.06.1983 №5464-X, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 №2482-XII, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об'єктів приватизації згідно ст. 2 вказаного Закону належать - квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно п.18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року (яке було чинним в 1998 році на момент приватизації вищезазначеної квартири), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Згідно п. 23 зазначеного Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Таким чином, як випливає з аналізу вказаних норм, процедура оформлення права власності передбачає обов'язкове постійне проживання в цих квартирах (будинках) квартиронаймача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У цій квартирі позивач був зареєстрований в якості жильця з 22 грудня 2010 року по 18.11.2011 року, що підтверджується сторінками паспортів ОСОБА_1 /а.с. 6/. На час приватизації він постійно не проживав в квартирі, наймачем цієї квартири не був.

Крім того, відповідно до ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права за результатами інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняється законом.

Тому, позивач станом на 1998 рік не досяг чотирнадцяти років та вважався з частковою цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочини що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи не працездатних дітей.

У зв'язку з тим, що відповідачі включили ОСОБА_1 до приватизації вищевказаної квартири, то в подальшому він позбавлений права приймати участь у приватизації іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує його права, тобто такими діями було порушені його права на приватизацію нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Тому, вказаний правочин щодо приватизації квартири, який вчинявся батьками позивача, суперечить правам та інтересам ОСОБА_1, а також свого вільного волевиявлення щодо приватизації частки квартири він не надавав та письмової згоди щодо приватизації до відділу житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради не подавав.

Згідно ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до абз.4 п.2 Інформаційного листа ВГСУ «Про деякі питання, пов'язані із запровадженням нової системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 08.02.2013 року № 01-06/319/2013, до передбачених статтею 19 Закону підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень віднесено в тому числі рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Включення позивача до приватизації на 1/5 частку вказаної квартири обмежило його право на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію.

Таким чином, суд доходить до висновку щодо обґрунтованості позову і можливості його задоволення, а свідоцтво про право власності на житло, яке було видано згідно розпорядження від 29.12.1998 відділу житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради за № 373, а саме на квартиру АДРЕСА_1, має бути частково скасованим та частково не дійсним.

У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне здійснити перерозподіл часток права власності на квартиру між відповідачами у більших та рівних частках, оскільки вони були учасниками приватизації квартири. Після часткового скасування вищевказаного свідоцтва про право власності на житло та визнання його частково недійсним, право позивача на приватизацію житлового нерухомого майна буде відновлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 4, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир у власність громадян» від 15.09.1992 року, ст.ст. 31, 202, 204, 205, 206, 208, 215, 217, 220, 328 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 174, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва на право власності на житло, часткове скасування свідоцтва на право власності на житло та визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати свідоцтво про право власності на житло, яке видано відділом житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради 29.12.1998 року згідно з розпорядженням (наказом) №373, зареєстрованого 11.12.1999 року в Чугуївському міжміському державному бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 4392/62, на житлову квартиру АДРЕСА_1, частково недійсним, а саме в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частки квартири АДРЕСА_1.

Частково скасувати свідоцтво про право власності на житло, яке видано відділом житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Чугуївської міської ради 29.12.1998 року згідно з розпорядженням (наказом) №373, зареєстрованого 11.12.1999 року в Чугуївському міжміському державному бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 4392/62, а саме на житлову квартиру АДРЕСА_1, в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Усть-Волчиха Михайлівського району Алтайського краю, ІНПП № НОМЕР_1, право власності на 1/4 частку житлової квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Чугуєві Харківської області, ІНПП № НОМЕР_2, право власності на 1/4 частку житлової квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Чугуєві Харківської області, ІНПП № НОМЕР_3, право власності на 1/4 частку житлової квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в п. Малинівка Чугуївського району Харківської області, ІНПП № НОМЕР_4, право власності на 1/4 частку житлової квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області шляхом подачі через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня його проголошення - апеляції.

Суддя