АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/175/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись на те, що він та його дружина ОСОБА_8, являються власниками житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, котрі розташовані за адресою с. Стецівка, вул. Ватутіна, 12, Звенигородського району Черкаської області. Власником сусідньої садиби є ОСОБА_7, котра побудувала літню кухню на відстані 0,5 м. від межі, а тимчасові господарські споруди побудувала по самій межі. При цьому повністю не облаштувала водовідведення атмосферних вод. Ці води течуть в його подвір'я та під фундамент його житлового будинку. В зв'язку з цим цоколь житлового будинку постійно дає тріщини та осідає. Для того щоб будинок підтримувати в належному стані позивач змушений постійно ремонтувати цоколь. На неодноразові прохання позивача вирішити питання з водовідведенням або прийняти тимчасові господарські споруди для того, щоб він мав змогу вільно користуватись земельною ділянкою та житловим будинком відповідачка не реагує.

Просив суд зобов'язати ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, котрі розташовані за адресою: с. Спецівка, вул. Ватутіна, 12, Звенигородського району Черкаської області, шляхом зобов'язання облаштувати літню кухню відливами для водовідведення та знести тимчасові господарські споруди, що розташовані за адресою: с. Спецівка, вул. Ватутіна, 13, Звенигородського району Черкаської області, а також стягнути з відповідачки понесені позивачем судові витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши осіб, які з»явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2488 га, розташованої по вул. Ватутіна, 12 в с. Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області, цільове призначення якої - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується договором дарування від 21.09.2012 року № 3377 (а.с. 41). Інша 1/2 частина вказаної земельної ділянки належить дружині позивача ОСОБА_8 На зазначеній земельній ділянці розташований жилий будинок, який належить їм по 1/2 частині кожному на підставі договору дарування від 21.09.2012 року №3374 (а.с.43).

ОСОБА_7 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,3223 га, розташована по вул. Ватутіна, 13 в с. Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯК № 729076 від 03 лютого 2010 року (а.с. 43). На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок № 13 з надвірними спорудами, належний позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.03.2004 року (а.с.45).

Згідно норм ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, положення вищевказаних норм ЦК України передбачають також обов'язок власника використовувати своє право, не порушуючи при цьому вимоги закону, права й інтереси інших осіб та здійснення захисту свого права в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК; п.22 цієї ж постанови Пленуму ВССУ - знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

У ч. 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що самочинного будівництва в домоволодінні ОСОБА_7 не має.

Відповідно до Постанови Кабінеті Міністрів України № 1109 від 30.09.2009 року тимчасові об»єкти /навіси, намети, кіоски, накриття, літні душові кабіни, теплиці, тощо/ віднесені до будівельних робіт, на виконання яких дозвіл не вимагається,

При зверненні в суд позивач ставив дві вимоги, а саме зобов»язання позивачки усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою шляхом облаштування літньої кухні відливами для відведення сточних вод які потрапляють під його житловий будинок та знесення тимчасових господарських споруд, з яких сточні води потрапляють під його сарай.

Відповідно до акту обстеження домоволодіння ОСОБА_7 № 13 від 10 листопада 2015 року, складеного постійною комісією сільської ради з участю вуличного депутата та затвердженого сільським головою с. Стецівка, відповідачка встановила відливи водяного стоку, встановила паркан згідно технічної документації з отмосткою /підмурком/, яка не дає змоги доступу стоку атмосферних вод в сусіднє домоволодіння № 12. Будь-які зауваження до ОСОБА_7 щодо встановлення відливів з боку комісії відсутні.

Відповідно до акту постійної комісії Стецівської сільської ради від 04.02.2016 року будинок домоволодіння № 12 ОСОБА_6 розташований суміжно з погребом та літньою кухнею домоволодіння № 13 ОСОБА_7, між ними розташований паркан з високим підмурком. Літня кухня облаштована відливом водяного стоку. Зауваження комісії до ОСОБА_7 по суті питань поставлених ОСОБА_6 відсутні.

Тобто, із вказаних актів вбачається. що перешкода у користуванні майном у вигляді стоку води з літньої кухні відповідачки, останньою була усунута до розгляду справи судом першої інстанції. (а.с.47).

Щодо тимчасових споруд, про знесення яких ставить питання позивач, постійною комісією Стецівської сільської ради /акт від 04.02.2016 року/ встановлено, що на земельних ділянках позивача та відповідачки суміжно розташовані тимчасові споруди. Тимчасові споруди в домоволодінні № 13, яке належить ОСОБА_7 призначені: одна для схоронення сіна та є легкою спорудою, друга для утримання худоби. Обидві споруди мають водовідлив. Тимчасові споруди в домоволодінні № 12 , що належить ОСОБА_6 призначені: одна для схоронення сіна та має легку конструкцію, друга для утримання худоби. Обидві конструкції не мають водовідливу.

Із наданих апеляційному суду фотокарток вбачається. що сарай, під який за словами ОСОБА_6 потрапляють сточні води із тимчасових споруд в домоволодінні ОСОБА_7, про знесення яких і ставить питання позивач, також водовідливами не облаштований

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що саме стічні води із тимчасових споруд ОСОБА_7 потрапляють під фундамент сараю ОСОБА_6 та руйнують його, оскільки сам сарай на облаштований водовідвідною системою і стічні води з нього також потрапляють під фундамент сараю. А з акту від 04.02.2016 року вбачається, що тимчасові споруди ОСОБА_7 водовідведенням облаштовані.

Даних, які б спростовували інформацію викладену в актах від 10.11.2015 року та від 04.02.2016 року ОСОБА_6 ні в суді першої інстанції, ні в ході розгляду справи апеляційним судом не надав.

Доказів того, що тимчасові споруди ОСОБА_7 влаштовані по межі земельних ділянок, ОСОБА_6 також суду не надав. Відповідно до даних акту від 04.02.2016 року по межі натягнута роздільна нитка, а із наданих суду фотокарток видно, що саме тимчасові споруди ОСОБА_6 розміщені ближче до роздільної нитки ніж тимчасові споруди ОСОБА_7

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів, що відповідачка порушує його права власника та, що йому створені фактичні перешкоди для користування та розпорядження своїм майном, що згідно з положеннями ст. 391 ЦК України може бути підставою для задоволення позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для скасування чи зміни правильного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 218 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :