РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2016 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю: секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням ,

В С Т А Н О В И В

10.12.2013р. позивач звернулася до суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Житомирський області, ОСОБА_4, в якій з урахуванням уточнення до позову просила визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 127, в будинку № 2/4 (блок В) по вулиці Кибальчича в місті Житомирі та зобовязати Управління державної міграційної служби України в Житомирський області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 10.02.2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до Управління державної міграційної служби України у Житомирській області про зобов'язання зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: м. Житомир, вул. Кибальчича, 2/4 /блоку В/, кв. 127 (а.с. 135).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.12.2012 року позивач набула у власність вказану квартиру. Окрім неї у квартирі зареєстрований але не проживає протягом тривалого часу колишній чоловік ОСОБА_4. Позивач вказує, що у зв'язку з реєстрацією відповідача у вказаній квартирі, житлово-комунальними службами міста здійснюється нарахування плати за надані послуги з урахуванням реєстрації ОСОБА_4, яку вона повинна сплачувати, що призводить до порушення її інтересів як власника житла. Оскільки відповідач без поважних причин не проживає в квартирі більше шести місяців, вважає, що його слід визнати таким, що втратив право на житло згідно ст. 71, 72 Житлового кодексу України.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з наведених вище підстав. Також вказали, що відповідач має іншу сім'ю та постійно проживає в іншому місці, має земельну ділянку на якій здійснює будівництво власного будинку.

В письмових запереченнях проти позову відповідач вказав, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними та необґрунтованими, оскільки квартира була отримана на його імя разом з сімєю в складі 4 чоловік. На підставі ордеру відповідач зареєстрований та проживає з сімєю у спірній квартирі, однак, зважаючи на роз'їзний характер роботи рідко знаходиться в дома (а.с. 41).

Відповідач та його представник вдруге не з'явилися у судове засідання. 12.01.2016 року представник відповідача ОСОБА_5 подала заяву про зупинення провадження у справі до вирішення справи №296/11917/15-а про скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради про оформлення права власності на квартиру. Дана заява не була задоволена судом, оскільки не було доведено наявність обставин передбачених п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України. Крім того, ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.01.2016р. адміністративний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, виконавчого комітету Житомирської ради у справі №296/11917/15-а було залишено без розгляду. Також слід зазначити, що провадження у справі зупинялося двічі в т.ч. з підстав оскарження відповідачем набуття позивачем права власності на житло. 26.01.2016 року відповідач подав до суду заяву з проханням перенести розгляд справи на березень 2016 року у звязку з перебуванням його за межами міста Житомира, однак будь-яких доказів поважності повторної неявки в судове засідання не надав, що унеможливлює відкладення розгляду справи.

Представник третьої особи - ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» ОСОБА_3 в судовому засіданні просила позов задовольнити, вказала, що вона неодноразово приходила у спірну квартиру в складі комісії з метою складення актів, однак жодного разу відповідача у квартирі не бачила, чоловічих речей також в квартирі не було. На дані обставини також вказав в судовому засіданні 12.01.2016р. інший представник третьої особи ОСОБА_6

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

26.01.2006 року ВАТ Фірма «Житомир-інвест» було видано ордер №21 на житлове приміщення на імя ОСОБА_4 у складі сім'ї з чотирьох осіб, а саме: дружини ОСОБА_1 та синів ОСОБА_7В, ОСОБА_8, згідно якого надано право на зайняття жилої площі у гуртожитку по вул. Кибальчича, 2/4, корпус В, кім 507-508 (а.с. 43).

09.10.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-ТП №031851 (а.с.7).

З проектної документації та технічного паспорта вбачається, що в результаті проведеної реконструкції квартири по вул. Кибальчича, 2/4 блок «В» в м. Житомирі з приєднанням до неї нежитлового приміщення загальною площею 22,6 м2, житлове приміщення було реконструйовано в окрему квартиру під №127 (а.с. 66-84).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 553 від 19.12.2012 року позивачу було надано дозвіл на оформлення права власності на обєкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності на двокімнатну квартиру №127 в м.Житомирі по вул. Кибальчича, 2/4 (блок В) (а.с. 85-88).

20.12.2012 року виконавчим комітетом Житомирської міської ради було видано свідоцтво про право власності, згідно якого квартира АДРЕСА_1 (блок В) в цілому належить ОСОБА_1, а 26.12.2012р. було прийняте рішеня про державну реєстрацію права власності позивача на вказану квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав виданим Комунальним підприємством "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с.8,9).

З матеріалів справи вбачається, що незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_4 продовжував проживати в квартирі на момент набуття права власності на житло колишньою дружиною ОСОБА_1

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р. вказується, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до довідки № 18556 від 06.12.2013 року виданої на ім'я ОСОБА_1 ТОВ "КК" "КомЕнерго-Житомир", по вул. Кибальчича, 2/4 "В", кв. 127 зареєстровані: ОСОБА_1, колишній чоловік-Іванченко В.А., сини - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 11).

Відповідно до актів від 28.11.2013 року, 04.03.2014 року, 17.08.2015 року та 09.09.2015 року, які оформлені комісією у складі посадових осіб ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» та за участю сусідів, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, блок «В», кв. 127, однак не проживає за вказаною адресою з січня місяця 2013 року (а.с. 5, 165, 166, 167).

З показів свідка ОСОБА_9, який був допитаний за клопотанням представника позивача, вбачається, що ОСОБА_1 є його кумою, приходить до неї, щоб підстригтися як мінімум один раз в місяць, чоловічих речей в квартирі не бачив, лише дитячі. Вказав, що ОСОБА_4 проживав у спірній квартирі до 2013 року, при цьому останній раз бачив його у 2009 році.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що є сусідкою позивача, перебуває в довірливих стосунках з ОСОБА_1, оскільки остання при необхідно виїхати за межі міста залишає їй ключі від квартири для догляду за житлом та домашнім котом. Інколи свідок залишає позивачці для догляду своїх дітей. До 2008 року відповідач ОСОБА_4 проживав у квартирі, до 2012 року ОСОБА_4 приходив до сина, але в основному, він випивав на загальній кухні з сусідами. З 2012 року відповідача не бачила. Свідок вказала, що доглядаючи за квартирою, чоловічих речей не бачила, чула, що відповідач в 2012 році говорив на загальній кухні, що йому є де жити.

Представник позивача ОСОБА_2 будучи допитана в якості свідка вказала, що є вчителем у школі де навчається син позивача ОСОБА_11. Знайома з сімєю ОСОБА_4 протягом 12 років. В 2011 році ОСОБА_8 був прикутий до ліжка і свідок приходила проводити індивідуальні заняття. Вказала, що ОСОБА_4 більше трьох років не проживає у спірній квартирі, має нову смію. Речей відповідача в квартирі немає.

Показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суд до уваги не бере, оскільки свідками не було надано чітких показів.

Допитані в судовому засіданні 14.04.2014 року свідки на стороні відповідача ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які є сусідами та друзями відповідача вказали, що між сторонами постійно були сварки, непорозуміння, підтвердили роз'їзний характер праці відповідача, зазначили, що його може не бути вдома тиждень, два.

Зокрема, свідок ОСОБА_14 вказала, що з даною сім'єю знайома 13 років, позивач часто не пускає відповідача в квартиру через сварки, виганяє його. Останній раз булла в квартирі два роки назад.

Свідок ОСОБА_15 також вказав, що сторони сваряться і позивач вигнала відповідача з доми. Коли був у квартирі то бачив одяг відповідача. Свідок ОСОБА_16 вказав, що є другом відповідача. Останній раз був в квартирі в грудні 2013 року, бачив речі відповідача.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні 27.05.2014р. свідки зі сторони позивача ОСОБА_17 та абрамчук Н.М. вказали, що відповідач не проживає у квартирі більше року, речей відповідача не бачили.

Встановлюючи обставини відсутності відповідача у житлі понад визначений строк без поважних причин слід виходити з доведеності таких обставини позивачем, а також з доведеності відповідачем обставин, якими він заперечує щодо позову, що здійснюється шляхом надання сторонами належних та допустимих доказів.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу в 2008 році сторони продовжували проживати разом. Однак, зі складених працівниками житлово-експлуатаційної організації актів від 28.11.2013 року, 04.03.2014 року, 17.08.2015 року та 09.09.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, блок «В», кв. 127, однак не проживає за вказаною адресою з січня місяця 2013 року. Слід зазначити, що акти складалися неодноразово, в т.ч. під час вирішення спору в суді, і як пояснив представник третьої особи, відвідування квартири відбувалося у різну пору доби, однак відповідача жодного разу не бачили. Позивач не надав будь-яких заперечень щодо складання таких актів, обґрунтованих доводів щодо неналежності та недопустимості таких письмових доказів.

Допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, та ОСОБА_2 підтвердили відсутність відповідача понад один рік у житлі, яке належить позивачу, а саме з початку 2013 року. При цьому, таку відсутність вони пов'язують із розірванням шлюбу між сторонами, складними стосунками між ними та фактичним проживанням відповідача з іншою жінкою. При цьому, допитані 14.04.2014 року свідки ОСОБА_18, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вказали, що не проживання відповідача у квартирі пов'язане з конфліктом з колишньою дружиною, характером роботи та вчинення нею перешкод відповідачу у проживанні в квартирі.

Разом з тим, в письмових запереченнях на позов відповідач не вказував на вчинення йому перешкод у проживанні в квартирі. Свою відсутність пояснює характером роботи, в підтвердження чого надав довідку ТОВ "Профільтех" від 14.02.2014р., згідно якої ОСОБА_19 займає посаду водія 3-го класу та має роз'їзний характер роботи (а.с. 44). Однак, суд не бере до уваги дану довідку, оскільки не вважає її належним доказом постійного перебування відповідача в тривалих відрядженнях. Також, відповідачем не було надано доказів в підтвердження обставин, на які вказали свідки, щодо умисного вчинення йому перешкод у проживанні в квартирі.

Під час розгляду даної справи відповідачем оскаржувалось в суді набуття позивачем права власності на квартиру, а не усунення перешкод у користуванні житлом. Крім того, вирішуючи даний спір суд також бере до уваги, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.09.2015 року у справі №296/8893/14-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної часткової власності на квартиру з підстав спільного проживання сторін з 2008 року по 2012 рік однією сім'єю.

Відповідно до вказаного рішення судом було встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу та не підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по 20.12.2012 рік. Зокрема, в рішенні зазначається, що допитаний за клопотанням позивача свідок ОСОБА_15 вказав, що сторони почали проживати окремо з 2013 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі, яка належить його колишній дружині більше одного року без поважних причин і будь які домовленості між сторонами з приводу проживання у вище вказаній квартирі відсутні. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача, не довів наявності перешкод в користуванні житлом. Наявність реєстрації не свідчить про факт постійного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м.Житомир, вул. Кибальчича, 2/4 блок "В" кв.127.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 - 243,60 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Адамович