Справа № 161/2318/15-ц
Провадження № 2/161/100/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

з участю секретаря Шандерик В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької філії Акціонерного комерційного банку «Форум» (далі - АКБ «Форум»), Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі ПАТ «Банк Форум»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- Шевчук ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним кредитного договору.

Зазначає, що 25 червня 2008 року між нею та відповідачем АКБ «Форум» в особі заступника Луцької філії був укладений кредитний договір № 0505/08/22-Anewv, відповідно за умовами якого банк надає ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 16190 дол.США із строком повернення по 24 червня 2015 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

Однак, вищевказаний кредитний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилам наданням банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 627 ЦК України, ч. 3 ст. 3 ЦПК України.

Вказує, що переддоговірної роботи з нею банк не проводив, її не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; її не було повідомлено про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань будуть покладені виключно на споживача; їй не було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; її було введено в оману щодо валюти, в якій банк обчислює та стягує пеню; п. 2.10. кредитного договору передбачає умову про сплату коштів у розмірі 1,5 % процентів від суми кредиту за його обслуговування, що не передбачено законодавством; кредитний договір не містить графіку платежів, вартості кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; п. 5.2. кредитного договору несправедливо встановлено право банку змінювати процентну ставку за користування кредитними коштами та не зазначено, що така зміна можлива лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору; договором передбачено обовязок позичальника надавати та оформляти банку, за його вимогою, доручення-розпорядження на списання коштів з рахунків в інших банківських установах, що є несправедливим; договір містить несправедливу умову про те, що позичальник зобовязаний надавати інформацію банку про фінансовий стан позичальника і поручителя; п. 7.2. кредитного договору є незаконним і несправедливим, оскільки позбавляє її права на судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, просить визнати недійсним кредитний договір № 0505/08/22-Anewv від 25.06.2008 року, укладений між нею з АКБ «Форум».

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази, які б дали можливість встановити, як станом на момент укладення кредитного договору, так і станом на момент розгляду справи в суді, сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, грошові платежі споживача за кредитним договором. Із висновку експертизи вбачається, що виявилось неможливим встановити обґрунтованість розмірів процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту. Умови кредитування надані банком не підписані працівником банку, і не містять печатки банку, містять лише скорочену таблицю, не містять детального розпису всіх супутніх витрат, і позивач категорично заперечує їх підписання. Крім того, зазначила, що наслідком незаконних дій банку є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду ОСОБА_2, а укладений правочин вчинений банком з використанням нечесної підприємницької практики, з підстав наведених у письмових поясненнях.

Представник відповідача ПАТ «Банк Форум» - ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, попередньо подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити у його відсутності, щодо заявлених вимог заперечив із врахуванням пояснень викладених у письмових запереченнях, у задоволенні позову просив відмовити. У письмових запереченнях зазначив, що 25.06.2008 року позичальник підписала кредитний договір, відповідно узгодила усі істотні умови кредитного договору та отримала оригінальний примірник даного кредитного договору, а тому з моменту його укладення їй були відомі усі істотні умови кредитного договору кредитний договір № 0505/08/22-Anewv від 25.06.2008 року. Крім того, зазначає, що ч. 2 п. 7.2. кредитного договору передбачено отримання позичальником умов кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до моменту його укладення, який був наданий позичальнику, та з яким вона ознайомилася, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на них. Вказані умови кредитування містять інформацію про мету кредитодавця, умови кредитування, дату надання кредиту, суму кредиту, термін користування кредитом, погашення основної суми кредиту та процентів, номінальну процентну ставку, метод розрахунку процентів, забезпечення, супутні витрати позичальника, комісію та розрахунково-касове обслуговування, страхування, послуги нотаріуса, умови дострокового погашення. Умови кредитування також містять чіткий розширений помісячний графі погашення кредиту та процентів включно до останнього місяця кредитування. Додатково позивачу був наданий документ «Наявні відмінності між умовами кредитування на придбання автомобілів», про що свідчить її підпис. Щодо висновків проведених у справі експертиз зазначає, що висновком почеркознавчої експертизи підтверджено справжність підпису позивача на заяві про видачу готівки № 19866 від 25.06.2008 року, що стверджує факт отримання останньою кредитних коштів у розмірі 16190 дол.США. У висновку судово-економічної експертизи експертом не спростовано обставини, що процентна ставка за кредитним договором не становить 13 % річних, не встановлено невідповідності її нарахування Закону України «Про захист прав споживачів» - метод «факт/360». По другому питанню експертизи, експертом не взято до уваги, що позивачем були підписані умови кредитування у відповідності до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо неможливості експерта визначити чи було видано ОСОБА_2Ю кошти за заявою на видачу готівки від 25.06.2008 року, вказує, що вказана заява підтверджує факт отримання коштів, а не факт наміру отримати кошти, а експертом у висновку зазначено, що останній було перераховано кредитні кошти на рахунок (на касу) у розмірі 16190 дол.США. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, так як кредитний договір укладений 25.06.2008 року, про всі обставини, на які позивач вказує, як на підставу визнання кредитного договору недійсним вона довідалась (могла довідатися) у момент укладення цього договору, а тому позовна давність для вимоги про визнання недійсним кредитного договору сплила 25.06.2011 року.

Повно, всебічно та обєктивно дослідивши подані суду докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши подані суду заперечення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 25.06.2008 року між АКБ «Банк Форум» (правонаступником якого являється ПАТ «Банк Форум») та ОСОБА_2, укладений кредитний договір №0505/08/22-Anewv (далі кредитний договір), за умовами п.п. 1.1., 1.2., 1.3. якого банк надає позичальнику кредит у сумі 16190 дол.США для придбання автомобіля на первинному ринку, строком по 24 червня 2015 року, із платою за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних (а.с.5-6, T I).

Так, позивач зазначає, що усупереч положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, їй не було надано повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктом 1.2. Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту , затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року (далі Правила) встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу необхідної, доступно достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної стави за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Пунктом 7.2. кредитного договору передбачено, що позичальником відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» отримано Умови кредитування до укладення цього договору (а.с. 6 зворот, T I).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 до укладення кредитного договору надавалися умови кредитування (а.с.2-5, Т2), з якими остання ознайомилася, погодилася, про що свідчить її підпис. Доводи представника позивача, що вказані умови кредитування ОСОБА_2 не підписувала не підтверджені належними і допустимими доказами, а базуються лише на припущеннях представника позивача, а тому не беруться до уваги. У вказаних умовах наявна мета кредитування, умови кредитування, дату надання кредиту, суму кредиту, термін користування кредитом, погашення основної суми кредиту та процентів, номінальна процентна ставка, метод розрахунку процентів, забезпечення, супутні витрати позичальника, комісія та розрахунково-касове обслуговування, страхування, послуги нотаріуса, умови дострокового погашення кредиту, містить графік погашення кредиту.

Щодо посилання представника позивача на ту, обставину, що висновком судово-економічної експертизи не виявилось можливим документально підтвердити обґрунтованість процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту, так як кредитний договір не містить в собі в повному обсязі необхідні (істотні) умови для договорів даного типу, в т.ч. розпис загальної (сукупної) вартості по кредиту, суд зазначає, що експертом не витребовувалися для дослідження Умови кредитування, які передбачені п. 7.2. кредитного договору, хоча зміст вказаного пункту досліджувався експертом, а тому суд вважає, що вказаний висновок судово-економічної експертизи є неповним, при цьому суд враховує, що сторонами не заявлялося клопотань про проведення додаткової судово-економічної експертизи з метою доведення чи спростування обставин наявності/відсутності документальної обґрунтованості розмірів реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Суд зауважує, що умовами кредитного договору також визначено розмір відсоткової ставки, строк повного погашення кредиту, порядок сплати відсотків за користування кредитними коштами. Так, як вбачається із п. 2.3. кредитного договору, позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 193 дол.США на відкритий йому позичковий рахунок № 2225 в Луцькій філії АКБ «Форум», МФО 303644, . Пунктом 2.5. кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами сплачуються позичальником згідно п. 2.7. цього договору. Несплата позичальником процентів в терміни, встановлені п. 2.7. цього договору дати, є підставою для вимоги дострокового повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для дострокового звернення банком стягнення на заставлене майно та майно, яке передане в іпотеку. Сплата процентів позичальником здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами. При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць, рівний календарній кількості днів на рік, рівний 360 днів (п. 2.6. кредитного договору). Пунктом 2.7. кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно на рахунок № 2225 в Луцькій філії АКБ «Форум», МФО 303644, , щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, якщо цей день випадає на вихідні або святкові дні, проценти за користування кредитом позичальник сплачує у перший робочий банківський день після вихідних або святкових днів.

Таким чином, суд вважає, що твердження позивача про те, що усупереч положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, їй не було надано повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору, є безпідставними.

Пунктом 3.3.3. кредитного договору передбачений обовязок позичальника сплачувати кошти, передбачені п. 2.10. цього договору, витрати, повязані з проведенням дій примусовому погашенні простроченої заборгованості, а також на вимогу банку сплачувати можливі неустойку, штраф та пеню (а.с. 5 зворот, Т І). За обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує банку кошти в розмірі 1,5 процентів від суми кредиту (оплата проводиться в грошовій одиниці України по курсу НБУ на день оплати), на рахунок № 2225 в Луцькій філії АКБ «Форум», МФО 303644, (п.2.10 кредитного договору). Посилання позивача на ту обставину, що п. 3.3.3 суперечить положенням п. 3.6. Привил, є необґрунтованими, так як за вимогами п.п. 2.1., 3.1.-3.3. вказаних Правил, банк зобовязаний вказувати у договорі вартість витрат на обслуговування і погашення кредиту. Аналогічно вказані витрати визначені в Умовах кредитування, наданих для ознайомлення ОСОБА_2 перед укладенням кредитного договору.

Пунктом 2.6. кредитного договору визначено, що сплата процентів позичальником здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами. При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць, рівний календарній кількості днів на рік, рівний 360 днів (п. 2.6. кредитного договору). Пунктом 1.3. кредитного договору визначено, що за користуванням кредитними коштами встановлена плата у розмірі 13 % річних. Позивач стверджує, що банк ввів в оману позичальника, оскільки вказані пункти суперечать один одному. В той же час, суд зауважує, що можливість застосування методу «факт/360» для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.18 Постанови НБУ від 18.06.2003 року «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», на яку ж посилається і сам позивач. Застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін.

Кредитним договором (п. 3.2.1.) передбачено право банку безпосередньо отримувати від позичальника дані про стан його фінансово-господарської діяльності з метою аналізу спроможності своєчасного повернення наданого кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Вказаному пункту договору кореспондують положення п. 3.3.10 кредитного договору, відповідно до якого протягом дії цього договору щорічно або за вимогою банку позичальник зобовязаний надавати у банк документи, що підтверджують фінансовий стан позичальника та поручителя (-ів). В той же час, суд зазначає, що посилання позивача на ту обставину, що вказаний пункт є несправедливим і незаконним, є необгрунтованим, оскільки банки зобовязані на виконання вимог Постанови НБУ «Про затвердження Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» № 279 від 06.07.2000 року, проводити оцінку кредито- та платоспроможні позичальників, рівня та виду забезпечення кредиту як перед укладенням кредитного договору, так після їх укладення з метою формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, що також передбачає подання позичальником документів, що свідчать про його фінансовий стан та ліквідність забезпечення кредитних зобовязань.

Твердження позивача, про те що умови п. 3.3.6 кредитного договору, що передбачають обовязок позичальника оформляти та надавати банку, за його вимогою, доручення-розпорядження на списання коштів з рахунків в інших банківських установах є несправедливими та незаконними, суперечать за змістом положенням ст. 1071 ЦК України, п.п. 6.5.-6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року.

Щодо умови визначеної в п. 5.2. кредитного договору (зміна процентної ставки за користування кредитними коштами), то суд зазначає, що на момент укладення кредитного договору, вказана умова, якою передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, не суперечила нормі ст. 1056-1 ЦК України, а тому не може вважатися несправедливою.

Із пояснень позивача ОСОБА_2 вбачається, що вона не оспорює право банку встановлювати в кредитному договорі умову про стягнення в доларах США процентів за користування кредитними коштами, якщо кредитним договором встановлено видачу коштів в доларах США та за наявності у банку ліцензії на здійснення операції, остання оспорює дії банку по стягненню з позичальника процентів в доларах США, оскільки вважає, що банк немає підстав обчислювати та стягувати з неї проценти у валюті США. Суд зауважує, що предметом даного спору є визнання недійсним правочину, зокрема позивачем оспорюються дії банку які передують укладенню кредитного договору, та які повязані із порядком надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, у звязку чим обґрунтованим є посилання на норми Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, в даному випадку позивач фактично оспорює не дії банку, які передували укладенню договору, а які виникли в процесі його виконання, що не є предметом розгляду даної справи. Суд зазначає, що позивач під час укладення оспорюваного кредитного договору висловила свою волю на отримання кредиту в доларах США та маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не могла не усвідомлювати, що курс національної валюти України гривні до долара США не є незмінним, так як стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому могла і зобовязана була передбачати та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. При укладенні кредитного договору виходячи із змісту ст. 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що умовами кредитного договору встановлено жорсткі обовязки споживача, а надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, що є несправедливим в розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживача» (зокрема щодо процедури придбання автомобіля, перерахування коштів на рахунок продавця, конвертації банком отриманих кредитних коштів із доларів США в національну валюту, методики, яка визначається банком при конвертації валюти, умови договору щодо узгодження усіх умов) є необгрунтованими. Так, позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні договору про надання кредиту позивач ОСОБА_2 діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту. Позивачем не надано суду доказів, що остання пропонувала банку свої додаткові умови договору при укладенні спірного правочину, і останні не були взяті до уваги відповідачем в т.ч. щодо процедури придбання автомобіля, перерахування коштів на рахунок продавця, валюти кредиту та порядку видачі коштів. У звязку із чим, суд вважає, що доводи позивача про те, що надана їй послуга обумовлена лише власним розсудом виконавця, є надуманими.

Доводи позивача про те, що вона не отримувала кредитних коштів, операція кредитних коштів у готівці в розмірі 16190 дол. США не підтверджується належними доказами спростовуються дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, заявою на видачу готівки №19866 від 25.06.2008 року, оригінал якого був наданий для огляду в судовому засіданні, фактичними оплатами ОСОБА_2 протягом тривалого часу кредитних платежів на користь банку, що підтверджуються відповідними виписками з рахунку. За висновком судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис на вищевказаному платіжному дорученні виконаний позивачем (а.с. 169-174), а твердження представника позивача, що банком підроблено платіжний документ та наданий інший його примірник, суперечать змісту банківської операції із перерахування, зарахування, купівлі та продажу іноземної валюти з використанням платіжних доручень, визначеної п. 1.6 Постанови НБУ від 05.03.2003 № 82 «Про затвердження Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів» (у редакції чинній на час укладення спірного договору).

Пунктом 4.1. оспорюваного кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів (а.с.6).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. Таким чином, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що визначений у п. 4.1 кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 73 % річних, (0,2% *365 днів = 73%) перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом.

В рішенні Конституційного Суду України 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13 та від 16.09.2015 року у справі № 6-12674св15 яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

В той же час, за вимогами ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, суд вважає, що положення договору визначене в п. 4.1. кредитного договору є несправедливим, а тому є недійсним. Водночас, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності і просив суд відмовити в позові з цієї підстави (а.с.207 Т I).

Судом встановлено, що кредитний договір № 0505/08/22-Anewv укладений між сторонами 25.06.2008 року. Факт підписання договору не заперечила й представник позивача в судовому засіданні. Отже, позивач з моменту підписання договору могла визначити із врахуванням суми кредиту, що в подальшому при невиконанні умов договору за п. 4.1 кредитного договору вона змушена буде сплатити велику суму неустойки.Враховуючи що оспорюваний договір був підписаний позивачем у чеврні 2008 року, однак вона звернулася до суду із даним позовом лише в лютому 2015 року, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним п. 4.1. кредитного договору слід відмовити, у звязку із спливом трирічного строку позовної давності. Доводи представника позивача про те, що за вимогами п. 5 ст. 261 ЦК України, що строки давності із вимогами не минули, так як за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачем заявлено вимоги щодо оспорювання правочину, а не про стягнення заборгованості. Крім того, позивачем та його представником не наведено суду підстав для поновлення ОСОБА_2 строку для звернення до суду із даними позовними вимогами і не доведено належними доказами факт вчинення відповідачем будь-яких дій, які згідно ст. 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 212-215, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 203, 215, 230, 257, 261, 267, 627-629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11,18-19ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до Луцької філії Акціонерного комерційного банку «Форум», Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного судуОСОБА_7