печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Козак О.О.,

за участю представника відповідача Міщенка А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 лютого 2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 000402, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу автомобіль Hyundai Sonata, вартістю 736 500 грн. На виконання вказаного договору позивач не здійснив жодної оплати. 20 серпня 2015 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про розірвання договору щодо купівлі автомобіля Hyundai Sonata і вказаний договір є розірваним. Разом з тим, позивач 13 лютого 2015 року сплатив відповідачу кошти у розмірі 74 000 грн. на купівлю трактора Камаз 43118 за реквізитами, які були продиктовані представником відповідача у телефонному режимі. Проте, жодного договору про купівлю Камазу сторонами не укладалось. З урахуванням наведеного просив стягнути з відповідача на його користь 74 000 грн. як безпідставно сплачені на підставі ст. 1212 ЦК України.

До судового засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 76). Тому, суд розглянув справу у відсутність позивача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення. Зазначив, що договір фінансового лізингу є укладеним оскільки сторони дійшли згоди з всіх його істотних умов. Кошти сплачені позивачем у виконання укладеного згодом договору фінансового лізингу, що стверджується платіжним дорученням та його заявою.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між сторонами ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» 14 лютого 2015 року укладений договір фінансового лізингу від № 000402 щодо купівлі автомобіля Hyundai Sonata, вартістю 736 500 грн. (а.с. 11-25).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З аналізу укладеного сторонами лізингу вбачається, що договір фінансового лізингу від 14 лютого 2015 року № 000402 та додатки до нього відповідають положенням чинного законодавства, оскільки договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Крім того позивач при укладенні договору отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформації про положення договору, про що свідчить його є особистий підпис на кожній сторінці самого договору та додатків до нього. Отже сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Укладений договір фінансового лізингу містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу.

Крім цього, додаток № 1 містить інформацію, щодо сплати авансового платежу в розмірі 50 %, адміністративного платежу в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року. У п. 10.2 ст. 10 договору міститься детальний опис розрахунку лізингових платежів. В додатку № 2 сторони погодили специфікацію предмета Договору.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору.

До підписання договору 13 лютого 2015 року позивачем сплачено адміністративний платіж у розмірі 73 650грн. та частину авансового платежу у розмірі 350,00 грн., що разом складає 74 000 грн. (а.с. 9).

Разом з тим, позивачем не було сплачено частину авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

Обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в договорі відповідно до п. 1.7 ст. 1 договору.

Таким чином позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання та порядок сплати коштів за укладеним договором.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тому, позивач, сплативши кошти 13 лютого 2015 року до укладення договору, згодом 14 лютого 2015 року підписав договір на умовах, запропонованих відповідачем та із зазначенням в п. 1.1 та в додатках № 1 і № 2 договору предмету лізингу Hyundai Sonata.

Будь-яких доказів того, що позивач сплатив кошти у розмірі 74 000 грн. з метою купівлі іншого транспортного засобу Камазу № 000402 суду не надано.

У платіжному документі, на який посилається позивач як на підставу повернення грошових коштів не конкретизована марка транспортного засобу, проте зазначено, що кошти сплачуються на виконання умов договору № 000402, тобто договору, який був укладений на наступний день після сплати коштів щодо купвлі транспортного засобу Hyundai Sonata.

Крім того, в заяві від 14.02.2015 року позивач також просить зарахувати сплачені кошти в сумі 74 000,00 грн., як платіж по договору фінансового лізингу № 000402 від 14.02.2015 року.

Отже, укладений договір фінансового лізингу є чинним та укладеним відповідно до положень ст. 638-640 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тому доводи позивача, що сплачені ним кошти за договору є безпідставно набутим майном і підлягає поверненню відповідачем суд відхиляє, оскільки позивач вільно підписав договір та додатки до нього, сплатив передбачені договором лізингові платежі, з відповідним призначенням, а тому сплачені кошти не можуть вважатись такими, що були набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Тому договір не може бути визнаним неукладеним, а лізингові платежі, що були добровільно сплачені позивачем, коштами, набутими відповідачем без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на котру посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 , ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 1 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, у виконання умов договору фінансового лізингу та з метою придбання та передачі транспортного засобу позивачу.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. 1212, 638-640 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та ст. 10, 57, 60, 209, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин