Справа № 161/8141/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/773/1602/16 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Лівандовської-Кочури Т.В.,

секретар судового засідання - Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Терра Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсними умов кредитного договору за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 жовтня 2012 року між ним та ПАТ «Терра Банк» було укладено кредитний договір про встановлення овердрафту № СБ-497/1, за яким йому було надано кредит у розмірі 13200 грн. на споживчі цілі, з остаточною датою погашення до 24 жовтня 2014 року. На час укладення цього договору він перебував у трудових відносинах з банком.

Пунктом 2.3.2. договору було встановлено особливі умови щодо дати остаточного повернення кредиту, а саме: у разі його звільнення з роботи в ПАТ «Терра Банк» датою остаточного повернення всіх отриманих у межах ліміту овердрафту сум кредиту та процентів за ним є дата його звільнення відповідно до наказу по банку.

Він був звільнений з банку 26 вересня 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України у зв'язку із скороченням штату працівників внаслідок запровадження у банку тимчасової адміністрації. В день звільнення з його рахунків, відкритих у банку, було списано суму кредитної заборгованості за договором.

Вважаючи, що такі умови договору суперечать чинному законодавству, є несправедливими, вносять істотний дисбаланс у правовідносини між сторонами та створюють додаткові обов'язки для нього як споживача фінансових послуг, просив визнати недійсним пункт 2.3.2. кредитного договору з моменту його укладення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні відповідач ПАТ «Терра Банк» просить відхилити апеляційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін, зазначаючи про безпідставність доводів скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Терра Банк» було укладено кредитний договір про встановлення овердрафту № СБ-497/1, за яким банк надав позичальнику кредит на умовах овердрафту, встановивши його ліміт (максимальну заборгованість позичальника за кредитом на умовах овердрафту) в межах 13200 грн., строком до 24 жовтня 2013 року (а. с. 3-6).

Сторони також домовилися про те, що у випадку, якщо за 5 робочих днів до настання дати остаточного повернення всіх отриманих у межах ліміту овердрафту сум кредиту, передбаченої договором, банк не направить позичальнику письмове повідомлення з вимогою погасити всю суму кредиту, строк користування кредитом продовжується щоразу на кожний наступний рік (п.2.3.1. кредитного договору).

Згідно з п. 2.3.2. договору у разі звільнення позичальника з роботи в ПАТ «Терра Банк» датою остаточного повернення всіх отриманих в межах ліміту овердрафту сум кредиту та процентів за ним відповідно до цього договору є дата звільнення позичальника за наказом банку. При цьому ліміт овердрафту в день звільнення позичальника скасовується та заборгованість за договором, у разі непогашення позичальником в день звільнення, переноситься на рахунки простроченої заборгованості.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що з 18 червня 2012 року він працював у ПАТ «Терра Банк» на різних посадах (а. с. 8).

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку від 23 вересня 2014 року № 61-ос позивача звільнено з роботи 26 вересня 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Підставами для визнання недійсним п. 2.3.2 кредитного договору ОСОБА_1 зазначив те, що передбачені цим пунктом умови договору суперечать чинному законодавству та є несправедливими.

Однак такі доводи позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До укладення сторонами кредитного договору позичальник отримав повідомлення банку з інформацією, зазначеною в частині 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та погодився зі змістом договору (п. 6.5.договору).

При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. У договорі вказана сума кредиту (овердрафту), строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не звертався до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання йому докладнішої інформації.

Також позивачем не доведено, що умови укладеного між сторонами кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містить він і будь-яких інших несправедливих умов.

В судовому засіданні не встановлено порушення прав та інтересів позивача і ним не доведено, що укладений договір суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з викладеного, давши вірну оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом ст. ст. 58, 59, 160, 179, 213, 214 ЦПК України є голослівними і спростовуються наведеними вище обставинами справи.

В абзацах 9, 10 другої сторінки рішення не зазначено про те, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» (ст. ст. 11, 18) про несправедливі умови в договорах застосовуються до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту виключно у випадках, коли мова йде про зміни в будь-яких витратах за таким договором, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Наведені обставини є одними з цілого ряду зазначених вище підстав для визнання умов договору несправедливими. Тому відповідна вказівка в апеляційній скарзі є викривленням змісту оскаржуваного рішення.

Помилкове посилання у рішенні суду на те, що до спорів про виконання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватися, ніяким чином не вплинуло на правильність вирішення спору, а тому не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення (ч. 2 ст. 308 ЦПК України). В даному випадку ОСОБА_1 пред'явлено позов про визнання недійсними умов кредитного договору у зв'язку з їх невідповідністю вимогам законодавства та несправедливістю. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України обставини, що є підставами недійсності правовичну мають існувати на момент його вчинення. Отже питання про відповідність оспорюваних позивачем умов договору вимогам законодавства з'ясовувалося саме на момент його укладення, оскільки даний спір не стосується правовідносин, що виникли під час виконання договору.

Судом не заперечувалося, що укладений між сторонами договір відноситься до договорів споживчого кредиту. Більше того, при вирішенні справи суд застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», якими врегульовано правовідносини саме щодо споживчого кредитування (ст. ст. 11, 18 Закону).

В апеляційній скарзі вірно зазначено про те, що однією з істотних умов договору є строк його дії (ст. 631 ЦК України).

Така умова передбачена укладеним між сторонами договором (пункти 2.3.1. та 2.3.2.).

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Умова, встановлена п. 2.3.2. договору про те, що у разі звільнення позичальника з роботи в банку датою остаточного повернення всіх отриманих ним сум кредиту та процентів за ним, є дата його звільнення, у повній мірі відповідає вищенаведеним положенням законодавства і не суперечить іншій умові договору про строк користування кредитом (до 24 жовтня 2014 року), оскільки законом не заборонено встановлювати погоджені сторонами договору строки (в тому числі альтернативні) здійснення ними своїх прав та виконання обов'язків.

Підписавши договір і виявивши таким чином своє вільне волевиявлення на його укладення, ОСОБА_1 погодився з наведеними умовами кредитного договору щодо дати остаточного повернення кредитних коштів при його звільненні з роботи.

Доводи позивача про те, що згадана умова кредитного договору вносить істотний дисбаланс в договірні права та обов'язки сторін, є безпідставними. Договором не обумовлено, при звільненні з яких підстав позичальник має повернути кредит банку. Це означає, що такий його обов'язок настає як при звільненні з роботи за його ініціативою, так і при розірванні трудового договору з ініціативи роботодавця. Отже твердження ОСОБА_1 про те, що він був поставлений у повну залежність від рішення банку про його звільнення в будь-який момент, є необґрунтованим.

Повернення кредиту раніше, ніж передбачено іншою умовою договору (24 жовтня 2014 року), на що позичальник добровільно погодився при укладенні договору, жодним чином не порушує його права та охоронювані законом інтереси. Навпаки, повернення банку кредитних коштів при звільненні з роботи у повній мірі відповідає інтересам позичальника, оскільки дає йому можливість розрахуватися з кредитором і бути незалежним від нього після припинення трудових відносин, а також - зекономити кошти, які у випадку продовження дії договору він вимушений був би сплачувати як проценти за користування кредитом. Погодившись з такою умовою договору, позичальник міг і повинен був передбачити свої можливі фінансові витрати у день звільнення.

Крім того, особливість договору про встановлення овердрафту полягає в тому, що кредит надається банком лише за умови перевищення позичальником витрат коштів, які знаходяться на його рахунку. Якщо такого перевищення не відбувається, то у позичальника не виникає обов'язку повертати банку будь-які кошти. Враховуючи, що позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а отже був попереджений про своє наступне звільнення принаймні за два місяця до цього, він мав усі можливості до дня звільнення погасити овердрафт, заздалегідь знаючи, що цей день є датою остаточного повернення кредиту. Тому твердження ОСОБА_1 про можливість спричинення для нього додаткових непередбачуваних фінансових витрат є безпідставним.

Аналіз викладених обставин справи в їх сукупності дає підстави зробити висновок про те, що оспорюваний позивачем пункт кредитного договору відповідає вимогам законодавства, є справедливим і не порушує баланс договірних прав та обов'язків сторін.

Визначений пунктом 4.3.5. кредитного договору перелік обставин, за яких банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, не стосується встановленої пунктом 2.3.2. договору дати повернення цих коштів при звільненні позичальника з роботи. Вказані пункти є самостійними умовами договору, які не суперечать одна одній.

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що він вимушений був укласти оспорюваний кредитний договір на вимогу банку, є голослівними і не підтверджуються жодними доказами. Крім того, якщо б це відповідало дійсності, то, як зазначалося вище, він міг не користуватися кредитними коштами (не допускати овердрафту на своєму рахунку), і в такому випадку ніяких зобов'язань за договором у нього не виникало б. Той факт, що всі працівники банку зобов'язані були укласти подібні кредитні договори, по-перше, також жодним доказом не доведений, а по-друге, ніяким чином не впливає на вирішення даного конкретного спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: