Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсною та розірвання мирової угоди, повернення безпідставно отриманих коштів, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми за договором позики у розмірі 128 645,16 грн.

ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимог тим, що 27 листопада 1998 року він позичив відповідачу за первісним позовом гроші у розмірі 144 000 грн., які останній зобов'язався повернути до 27 травня 1999 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року в рахунок погашення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 271 836,67 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року вказане рішення суду першої інстанції змінено, зменшено суму вказаної заборгованості до 165 877,92 грн. Рішення пред'явлено до примусового виконання, однак відповідач до цього часу зазначеного рішення не виконав, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості та інших сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заперечуючи проти вказаних вимог, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та просив визнати недійсною та розірвати мирову угоду, стягнути на свою користь 17 000 доларів США, які були передані на виконання цієї угоди, а також стягнути проценти за користування вказаними коштами у розмірі 4 845 доларів США та 9 000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_4 обґрунтовував свої вимог тим, що на стадії примусового виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року з відповідачем за зустрічним позовом досягнута домовленість щодо погашення заборгованості, він добровільно передав ОСОБА_3 кошти у розмірі 17 000 доларів США, а тому було укладено мирову угоду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року визнано вказану мирову угоду, укладену між сторонами 08 вересня 2005 року. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року скасовано ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року. Крім того, діями ОСОБА_3 ОСОБА_4 завдано моральну шкоду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною мирову угоду, укладену 08 вересня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 безпідставно отримане майно у вигляді грошей у розмірі 17 000 доларів США, проценти за користування цим майном у розмірі 4 845 доларів США, а всього стягнуто 21 845 доларів США, що складає на момент розгляду справи згідно офіційного курсу 597 635,33 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить змінити рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів, апеляційний суд виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання мирової угоди недійсною, а також відсутні підстави для стягнення з боржника інфляційних витрат та трьох процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 27 листопада 1998 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 144 000 грн., які останній зобов'язався повернути до 27 травня 1999 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року в рахунок погашення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 271 836,67 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року змінено, стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 165 877,92 грн.

Рішення пред'явлено до примусового виконання.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року визнано мирову угоду, укладену між сторонами 08 вересня 2005 року на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року скасовано ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року, у задоволенні подання державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання мирової угоди відмовлено.

Судами також встановлено, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 17 000 доларів США з метою погашення боргу за договором позики.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Судами встановлено, що ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання мирової угоди.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання мирової угоди недійсною та стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, а тому рішення суду апеляційної інстанції в цій частині необхідно залишити без змін.

Разом з тим, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог не відповідає вимогам закону.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Апеляційний суд, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, безпідставно, без посилання на норми права відмовив у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення боргу згідно зі ст. 625 ЦК України, встановивши при цьому, що зобов'язання за договором позики не виконано, борг не стягнуто, виконавче провадження триває.

Також, апеляційним судом залишено поза увагою, що відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі прострочення виконання зобов'язання настають наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводи позивача за первісним позовом про невиконання боргового зобов'язання повністю на час звернення до суду з позовом, не перевірив період невиконання і розмір заборгованості та передчасно відмовив у задоволенні первісних позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, у решті рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування в цій частині немає.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М. Фаловська