Справа №591/7023/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/320/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В. , Бойка В. Б.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал»

про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Звертаючись з позовом ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь 16899,70 грн., компенсації за невикористану відпустку, 1339047,50 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 4000 грн., моральної шкоди за перенесені нервові хвилювання , страждання, порушення життєвого устрою.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що питання виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку після його звільнення з роботи є спірним, а тому факт такої виплати не може підтверджуватися чи спростовуватися за наслідками перевірки інспекцією з питань праці, а має бути вирішене судом. Крім того, суд не дав належної оцінки акту перевірки та не витребував його оригінал. Вказує, що виплачені в квітні та червні 2008 року суми є додатковою заробітною платою позивача, а не компенсацією за невикористану відпустку. Про виплату компенсації відповідні накази відповідачем не видавалися. Крім того, заявлені в позові вимоги строком звернення до суду відповідно до ст. 233 КЗпП України не обмежуються.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 з 01 грудня 2004 року працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал» (далі ТОВ «Конкорд Капітал») на посаді менеджера по роботі з фізичними особами, з 03 травня 2007 року фахівцем з професійної діяльності з цінними паперами, а з 01 квітня 2008 року на підставі наказу №13 від 01.04.2008 року переведений на посаду директора Запорізької філії ТОВ «Конкорд Капітал». На підставі наказу № 85-К від 23 червня 2008 року звільнений з займаної посади з 23 червня 2008 року за власним бажанням (а.с. 5, 6).

З особової картки позивача вбачається, що за весь період його роботи відпустка йому не надавалася, трудову книжку він отримав у день звільнення, 23 червня 2008 року (а.с. 7).

З копій розрахункових листів та платіжних відомостей, які зберігаються на підприємстві, вбачається, що ОСОБА_3 у квітні 2008 року була нарахована та виплачена компенсація за не використані відпустки за період його роботи з 2004 по 2008 роки у сумі 13670 грн., а у червні 2008 року - за 2008 рік у сумі 5360,52 грн. Кількість днів невикористаної відпустки в них не зазначено (а.с. 79, 87, 89, 91).

На виконання вимог ухвали місцевого суду від 27 березня 2015 року, якою було задоволено клопотання позивача, територіальною державною Інспекцією з питань праці у м. Києві проведена перевірка ТОВ «Конкорд Капітал» щодо правильності нарахування ОСОБА_3 належних сум до виплати під час виконання ним трудових обовязків, після звільнення його з посади директора Запорізької філії з 23 червня 2008 року.

Актом перевірки встановлено, що при звільненні позивача йому виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 200-223).

З листа Інспекції з питань праці вбачається, що за період роботи позивача в ТОВ «Конкорд Капітал» відпустка йому не надавалася, проте 29 квітня 2008 року йому була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 2004 по 2008 роки у сумі 13670 грн. 27 червня 2008 року позивачу виплачена компенсація за невикористані 5 днів відпустки у сумі 5362,52 грн. (а.с. 185).

Зі звіту ліквідатора Запорізької філії ТОВ «Конкорд Капітал» від 09 жовтня 2008 року щодо стану заборгованості із заробітної плати та інших виплат вбачається, що борги, як по заробітній платі, так і по компенсаціям за невикористану відпустку, відсутні (а.с. 49).

З наданого відповідачем на вимогу суду за задоволеним клопотанням позивача розрахунку компенсації вбачається, що кількість днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2004 року по 31.03.2007 року склав 80 днів, а з 01.04.2008 року по 23.06.2008 року 5 днів. Розмір компенсації за 80 днів невикористаної відпустки склав 10053 грн. 60 коп., а фактично за розрахунковими листками 13670 грн., за 5 днів 1621 грн. 05 коп., а фактично 5360 грн.

З пояснень представника відповідача вбачається, що виплата компенсації за невикористані відпустки у квітні 2008 року була здійснена бухгалтерією помилково на підставі наказу про переведення позивача на посаду директора, а в червні 2008 року - на підставі наказу про його звільнення.

Розміри посадових окладів позивача згідно з затвердженими штатними розкладами на посаді фахівця з професійної діяльності з цінними паперами складали у січні 2008 року 3040 грн., у лютому 2008 року 8000 грн., у березні 2008 року 9240 грн., а на посаді директора Запорізької філії у квітні червні 2008 року 9240 грн. В таких же розмірах передбачався і місячний фонд його заробітної плати.

Відповідно дост.47 КЗпП України в день звільнення працівника, власник підприємства зобов'язаний провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вирішуючи даний спір в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність заборгованості перед ОСОБА_3 за невикористані ним відпустки, оскільки відповідна компенсація у квітні та червні 2008 року йому була виплачена у повному обсязі, що підтверджується доказами по справі, а тому обґрунтовано відмовив в задоволені позову в цій частині за безпідставністю. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи (а.с. 64-93 т. 1), підтверджується платіжними відомостями та дорученнями, що витребувані місцевим судом (а.с.97 т.1) та оригінали яких оглянуті апеляційним судом з участю ОСОБА_3 Посилання останнього на те, що зазначені в розрахункових документах кошти як компенсація за невикористану відпустку, фактично є виплата належних йому від підприємства бонусів та премій, заперечується представником відповідача, бухгалтерськими документами не підтверджується і ґрунтується на припущеннях останнього.

Колегія суддів погоджується і з висновками суду щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки останню ОСОБА_3 мотивував невиплатою йому компенсації за невикористану відпустку. Проте, наявність заборгованості у відповідача перед позивачем не встановлено.

Проте, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_3 було звільнено з роботи 23 червня 2008 року, а компенсація за невикористані 5 днів відпустки йому була виплачена 27 червня 2008 року, тобто із затримкою на три дні, що є безумовною підставою для відповідальності ТОВ «Конкорд Капітал», передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу розяснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що «позивачем порушені всі розумні строки для звернення до суду за задоволенням своїх вимог», зокрема ТОВ «Конкорд Капітал» фактичний розрахунок з ОСОБА_3 здійснило 27 червня 2008 року, а з позовом останній звернувся 23 вересня 2014 року. Поважних причин пропуску тримісячного строку встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не привів.

Як розяснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтовані, оскільки компенсація за невикористані 5 днів відпустки йому була виплачена ТОВ «Конкорд Капітал» із затримкою на три дні, проте в задоволені позову в цій частині слід відмовити, внаслідок пропуску позивачем без поважних причин тримісячного строку звернення до суду встановленого ст. 233 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_3 з посиланням на ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яка регламентує, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а отже він не був обмежений тримісячним строком звернення до суду є помилковими, оскільки положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розповсюджуються.

За таких обставин рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно скасувати згідно вимог ст. 309 ЦПК України і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних вимог у звязку з пропуском строку звернення до суду. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

При зверненні до апеляційного суду позивач був звільнений від сплати судового збору, його позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому, судовий збір від сплати якого був звільнений ОСОБА_3 приймається на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних вимог у звязку з пропуском строку звернення до суду.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -