Справа № 204/8333/15-ц
Провадження № 2/204/611/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Черкез Д.Л.,
при секретарі Старостенко Т.В.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Васильєвої О.В.,
представника третьої особи Бандуристого Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної Дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-Славутич», ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
28 грудня 2015 року Позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-Славутич», ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року в частині передачі іпотекодавцями відповідачу в іпотеку предмета іпотеки недійсним з 12.05.2006 року. В обґрунтування позовних вимог вказав, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як іпотекодавцями, та ПАТ «Райффайзенн Банк Аваль» були укладені наступні договори: Кредитний договір № К-Д 014/02-40/312/1 від 11.05.2006 року та Кредитний договір № К-Д 014/02-40/312/3 від 31.08.2007 року. Генеральною кредитною угодою № К-Г 014/02-40/285, кредитними договорами № К-Г 014/02-40/285/1 від 11.05.2006 року та № К-Г 014/02-40/285/2 від 11.05.2006 року, Іпотечний договір № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року Договір про внесення доповнень та змін № 1 від 30.08.2007 року до Іпотечного договору 014/02-40/760 від 12.05.2006 року. Іпотечним договором № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року іпотекодавці передали відповідачу в іпотеку належне їм нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: нежитлової будівлі літ.А-2, прибудови АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м; ганок літ. а з навісом літ.Б-навіс; літ. В-сарай (тимчасов.) №№1-5 споруди, №№6,7 бордюр; І-мостіння. Істотною умовою Договору іпотеки за нормами ст.5 Закону «Про іпотеку» є умова: «...нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення». Іпотечний договір № 014/02-40/760 від 12.05.2006р. був укладений з порушенням вимог ст.6 Закону «Про іпотеку»: «Якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпод`екодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею)».
Позивач вважає, що при укладанні Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року були порушені норми законодавства України, що призвело до недійсності Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року в частині передачі іпотекодателями відповідачу в іпотеку нерухомого майна нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: нежитлової будівлі літ.А-2, прибудови АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м; ганок літ. а з навісом літ.Б-навіс; літ. В- сарай (тимчасов.) №№1-5 споруди, №№ 6,7 бордюр; І-мостіння. В підтвердження цього наводить наступне:
1. Законом України «Про іпотеку» врегульовані правовідносини, в яких власники земельної ділянки та нерухомого майна не співпадають в одній особі. За зазначену земельну ділянку та нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , до цього часу триває спір між відповідачами та Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України у справі № 6-31416ск14 від 10.06.2015 року Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2013 року та Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.07.2014 року залишено без змін. Зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій було відмовлено позивачам у оформленні права користування земельною ділянкою. Ч.ч.1,4 Ст. 6. Закону України «Про іпотеку» розкривають умови передачі нерухомого майна в іпотеку: «Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків... Якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею)». Відповідно до частини першої ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання у користування, оренду. Земельна ділянка під спірним нерухомим майном належить Міністерству оборони України та не була передана в користування або оренду позивачам. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в гл.22 Земельного кодексу України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об`єктивних і суб`єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140149 Земельного кодексу України. Жодним державним органом станом на дату укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року та на дату подання даного клопотання не було прийняте рішення про передачу нерухомого майна в користування або оренду співвласникам нерухомого майна позивачу ОСОБА_2 або ОСОБА_3 .
2. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст.141 Земельного кодексу України і є вичерпним. Ст. 141 Земельного кодексу України розкриває підстави припинення права користування земельною ділянкою: «Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічніш вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці». Чинним законодавством України встановлена заборона на відчудження земель оборони. Законодавством, в першу чергу Земельним кодексом України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про оренду землі», передбачено що землі оборони не підлягають вилученню без відповідних рішень державних органів влади.
3. Ст. 133 Земельного кодексу України визначає норми щодо застави земельних ділянок або прав на них: «Передача в заставу частини земельної ділянки (або права на частину земельної ділянки) здійснюється після виділення її в натурі (на місцевості) відповідно до документації із землеустрою». Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, яка належить власнику нерухомого майна на правах оренди, то після здійснення стягнення на нерухоме майно, новий власник набуває права та обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлені умови оренди земельної ділянки. Як було зазначено вище позивач та ОСОБА_3 не набули права користування або оренди землі. Ст. 78 Земельного кодексу України розкриває зміст права власності на землю: «1. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. 2. Право власності на землю надувається та реалізується на підставі Конституиії України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 3. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності». Ст. 79-1. Земельного кодексу України встановлює принципи формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав: «3. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера... 9. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. 10. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастру». Земельна ділянка, на якій розташоване спірне майно, не мало на час укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006р. та не має до цього часу відповідного кадастрового номеру, не внесена до Державному земельному кадастру як земельна ділянка, закріплена за позивачем та ОСОБА_3 . Ст. 7 Законом України «Про оренду землі» передбачено, що: «До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда». Тобто, на момент укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року та Договору від 30.08.2007 року про внесення змін № 1 до Договору Іпотеки № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року зазначена норма ст.7 Законом України «Про оренду землі» № 161-ХІУ не була чинна.
4. Ст.37 Законом України «Про іпотеку» обумовлена передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки: «До особи, яка на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включеного до іпотечного договору, набула право власності на предмет іпотеки (об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва та майнові права на них), розміщений на земельній ділянці, яка перебуває в оренді іпотекодавця, переходить право оренди на таку земельну ділянку, а зазначений договір про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включене до іпотечного договору, є документом, що посвідчує перехід права оренди земельної ділянки до нового власника предмета іпотеки і заміну особи орендаря у договорі оренди землі та підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку». Тобто, на момент укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року та Договору від 30.08.2007 року про внесення змін № 1 до Договору Іпотеки № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року зазначена норма ст.37 Законом України «Про іпотеку» № 898-ІУ не була чинна.
5. Ст.37 Законом України «Про іпотеку» передбачає державну реєстрацію положення іпотечного договору про обов`язковість задоволення вимог іпотекодержателя або застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя стосовно права оренди земельної ділянки до нового власника предмету іпотеки та заміну особи орендаря в договорі оренди земельної ділянки. Іпотечний Договір № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року не містить інформацію або застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя стосовно права користування або оренди земельної ділянки до нового власника предмету іпотеки та заміну особи орендаря в договорі оренди земельної ділянки. Ст. 93 Земельного кодексу України встановлює норми стосовно права оренди земельної ділянки: «1. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. 2. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом». Нормами даної статті особливо передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватись у володіння та користування іншій особі (суборенда) виключно на підставі наявності згоди орендодавця або власника цієї ділянки. Станом на день укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року не було згоди від власника земельної ділянки Міністерства оборони України на передавання у період укладання договору або у майбутньому земельної ділянки у користування або оренду іпотекодерждателю або новому власнику нерухомого майна. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера». Станом на день укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року не було здійснено виділення частини земельної ділянки, яка належить Міністерству оборони України, в окрему земельну ділянку у користування або оренду співвласникам спірного майна ОСОБА_2 , позивачу, та ОСОБА_3 . Ст. 125 Земельного кодексу України розкриває умови виникнення права на земельну ділянку: «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав». Державної реєстрації прав співвласників спірного майна ОСОБА_2 , позивача, та ОСОБА_3 на земельну ділянку під спірним майном не було оформлено ані на час укладання Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року, ані на теперішній час.
6. Ст.13 Закону України «Про оцінку Землі» вимагає обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок: Експертна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: «...застави земельної ділянки відповідно до закону». Нотаріусом при посвідченні Іпотечного Договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року в порушення вимог Закону України «Про іпотеку» не було витребувано експертну грошову оцінку земельної ділянки під спірним нерухомим майном та не була врахована відсутність у іпотекодателів такої експертної оцінки. Іпотечним договором № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року іпотекодавці передали відповідачу в іпотеку належне їм нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: нежитлової будівлі літ.А-2, прибудови АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м; ганок літ. а з навісом літ.Б-навіс; літ. В-сарай (тимчасов.) №№1-5 споруди, №№6,7 бордюр; І-мостіння. Наведені законодавчі норми свідчать про те, що Іпотечний договір № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року був укладений з порушенням вимог ст. 6 Закону «Про іпотеку»; ст.ст.116,120,125,133,140-149;211 Земельного кодексу України; ст.13 Закону України «Про оцінку Землі». Порушення законодавчих норм при укладанні правочину відсутністю у договорі обов`язкової істотної умови договору - кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти - є підставою для визнання правочину недійсним.
7. Іпотекодавці на момент укладання правочину не були обізнані повною мірою про встановлені законодавством України норми та вимоги щодо укладання правочинів з передавання нерухомого майна в іпотеку. Вважають, що при укладанні правочину іпотекодателі у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів» були споживачами нотаріальних та фінансових послуг. Нотаріусом при посвідчені Іпотечного договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року не були додержані наступні вимоги Закону України «Про нотаріат»: ст. 3, ст.5, ст.49, ст. 51, ст. 54. У відповідності до ч. 2 ст. 11, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» слід враховувати, що у споживача нотаріальних та фінансових послуг не має спеціальних знань про властивості, зміст, характеристики послуг, які він отримує від нотаріуса, як постачальника нотаріальних послуг, та банковської структури, як постачальника фінансових послуг. Непослідовні, нечіткі, двозначні положення укладених Договорів у відповідності із нормами ч. 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» тлумачаться на користь споживача. Умови договору є несправедливі, якщо згідно ч.2 ст.18 зазначеного Закону порушують принцип сумлінності, наслідком чого є порушення інтересів споживача (іпотекодетеля). Законодавчі норми встановлюють, якщо положення договору є несправедливим, порушуючим інтереси споживача, такий договір має бути визнаний недійсним.
8. Істотна умова правочину (договору), яка визнається недійсною вважається недійсною з моменту підписання договору (укладання правочину). Як було наведене вище, відсутність у договорі обов`язкових істотних умов договору - передавання нерухомого майна в іпотеку без передавання в іпотеку земельної ділянки, відсутність державної реєстрації прав на земельну ділянку у іпотекодавців, виділення в натурі земельної ділянки під спірним нерухомим майном, кадастрового номеру земельної ділянки, згоди власника земельної ділянки на передавання ділянки в іпотеку мають правовим наслідком визнання недійсною істотних умови Іпотечного договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року, а саме: передавання нерухомого майна в іпотеку відбулося без одночасного передавання в іпотеку земельної ділянки, згідно чинного на час вчинення правочину законодавства України. Оскільки істотні умови договору є недійсними, такий договір в частині передачі позивачами відповідачу в іпотеку належного майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є недійсним з моменту підписання Іпотечного договору № 014/02-40/760 від 12.05.2006 року, тобто з 12.05.2006 року
9. Ст. 257 Цивільного кодексу України встановлюється строк загальної позовної давності в який особа може звернутися до суду з вимогою про захист своїх цивільних прав та інтересів у три роки від дати, коли ця особа дізналася про порушення прав та законних інтересів. Позивач отримав інформацію про порушення своїх прав та законних інтересів, після отримання у липні 2015 року Ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 10.06.2015 року якою були залишені в силі рішення Красногвардійською районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.07.2014 року. Враховуючи наведене просив позов задовольнити.
Відповідач надав заперечення на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що ЗУ «Про іпотеку» не встановлено будь-яких перешкод щодо передачі нерухомого майна в іпотеку, у випадку відсутності права власності на земельну ділянку, на якій розташовано предмет іпотеки, та чітко встановлено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки новий власник нерухомого майна набуває такі ж права та обов`язки, як і попередній, щодо оренди або користування земельною ділянкою. Також зазначив, що підстав, які встановлені законом як необхідні умови недійсності правочинів, не існує та не встановлено, а тому у позові слід відмовити. Крім того, просив суд застосувати до виниклих між сторонами правовідносин строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач знав про порушення свого права ще у 2006 році коли укладав договір іпотеки та коли у грудні 2006 року звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою.
Під час попереднього судового засідання 01 лютого 2016 року хвалою суду до участі у розгляді справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спора залучено: на стороні позивача ОСОБА_3 , на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-Славутич».
Третя особа, ТОВ «Техноніколь-Славутич» просили застосувати до виниклих між сторонами правовідносин строк позовної давності, оскільки вважають, що загальний строк позовної давності становить три роки, позивач уклав договір іпотеки ще у травні 2006 року, саме з того моменту у нього виникло право визнати договір недійсним, оскільки з моменту укладення оспорюваного договору минула майже 10 років, строк позовної давності сплинув, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також в обґрунтування своїх заперечень суду надали пояснення, що в якості підстав позову позивач посилається на порушення при укладенні оспорюваного договору іпотеки норми права статті 6 Закону України «Про іпотеку», яке, як на його думку, проявилось в тому, що разом з будівлею за адресою АДРЕСА_1 в іпотеку за цим договором не була передана земельна ділянка під цією будівлею. Однак в дійсності при укладенні оспорюваного договору іпотеки зазначена норма права порушена не була. Так, згідно норми права частини 4 статті 6 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається позивач, якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Абсолютно очевидним є те, що гіпотезою цієї норми права, - тобто тим елементом її структури, який визначає умови, за наявності яких ці норма права підлягає застосуванню, - є умова, «якщо будівля (споруда), що передасться в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавшо на праві власності». В даному ж випадку земельна ділянка, на якій розташовано будівлю-предмет іпотеки, не належала і не належить позивачу, як іпотекодавцю на праві власності, що не заперечується позивачем і навіть підтверджується ним в своєму позові. У зв`язку з цим, дана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Окрім того, в обгрунтування свого позову позивач посилається на порушення при укладенні оспорюваного договору іпотеки норми права частини 6 статті 120 Земельного кодексу України, згідно якої «Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти». По-перше, станом на момент укладення оспорюваного договору іпотеки (12.05.2006 року) діюча на цей момент редакція Земельного кодексу України взагалі не містила норми права частини 6 статті 120, яка з`явилась в Земельному кодексі України лише з 01.01.2010 року в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» № 1702-VI від 05.11.2009 року. По-друге, оспорюваний договір є договором іпотеки. Іпотека є видом застави. Згідно статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Таким чином, предметом договору іпотеки є не перехід права власності на будівлю-предмет іпотеки (як це зазначено в статті 120 Земельного кодексу України), а надання іпотекодержателю, як кредитору іпотекодавця, переважного перед іншими кредиторами права задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Таким чином, договір іпотеки не передбачає переходу права власності на будівлю-предмет іпотеки. А тому зазначена норма права статті 120 ЗК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. По-третє, земельній ділянці, на якій розташована будівля-предмет іпотеки за оспорюваним договором іпотеки, ніколи не присвоювався кадастровий номер і позивач ніколи не був власником цієї земельної ділянки. Враховуючи наведене просив відмовити у позові.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити з підстав, наведених у запереченнях на позовну заяву.
Представник третьої особи, ТОВ «Техноніколь-Славутич», в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити з підстав, наведених у запереченнях на позовну заяву.
Третя особа, ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 12 травня 2006 року між Відповідачем по справі з однієї сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (надалі третя особа) з іншої сторони, було укладено іпотечний договір № 014/02-40/760 від 12 травня 2006 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., реєстровий № 778 (а.с. 12-16).
30 серпня 2007 року до договору іпотеки № 014/02-40/760 від 12 травня 2006 року було внесено зміни, щодо зміни розміру заставної вартості предмета іпотеки, що підтверджується договором про внесення доповнень та змін № 1 від 30.08.2007 року (а.с. 44).
Предметом іпотеки, згідно п.1.2 іпотечного договору, визначено нерухоме майно об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).
Зазначене нерухоме майно належало позивачу, ОСОБА_2 та третій особі, ОСОБА_3 , у рівних частках на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 20 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л, зареєстрованого за № 770 (а.с. 45). Після чого, право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано у встановленому законом порядку по ? частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 10912285 від 13.06.2006 року, який видано КП «ДМБТІ» (а.с. 49).
Згідно рішення Дніпропетровської міської ради № 132/3 від 30.08.2006 року «Про надання згоди на розроблення проектів відведень земельних ділянок по фактичному розміщенню об`єктів» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надано згоду на розроблення проектів відведень земельної ділянки по фактичному розміщенню об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47-48).
Правовідносини, що виникли між сторонами по справі на підставі укладених кредитних договорів та договору іпотеки, яким забезпечено виконання кредитного договору, регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України та спеціального Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Статтею 572 ЦК України регламентовано, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Оспорюваний іпотечний договір був укладений з метою забезпечення виконання кредитних договорів укладених між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно до умов яких вони зобов`язалися повернути до 10 травня 2013 року 2 500 000,00 грн. та 500 000,00 доларів США (Розділ І Договору іпотеки).
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на норми права, якими врегульовані відносини оренди землі, та зазначає, що оскільки в момент укладення договору іпотеки земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, не належала йому як іпотекодавцю на підставі права власності, договір підлягає визнанню недійсним.
Суд не приймає до уваги посилання позивача, які він наводить в обґрунтування своїх позовних вимог, що відсутність рішення відповідних органів про передачу предмета іпотеки в користування або оренду співвласникам нерухомого майна позивачу ОСОБА_2 або ОСОБА_3 , є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки вони є безпідставними та не впливають на дійсність укладеного договору.
Також суд не приймає до уваги та критично ставиться до посилання позивача на те, що землі оборони не підлягають вилученню без відповідних рішень державних органів влади та на те, що відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, є підставами для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки дотримання цих вимог не є обов`язковою умовою для дійсності укладеного договору, а на підтвердження цих обставин позивачем не надано суду жодного належного доказу.
Посилання позивача на ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» також не приймаються судом до уваги, оскільки статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» врегульовані питання передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у випадку задоволення його вимог шляхом звернення стягнення на предметі іпотеки, та жодним чином не впливають на дійсність укладеного договору іпотеки.
Посилання позивача на відсутність в момент укладення договору іпотеки нормативної грошової оцінки земельної ділянки не приймаються судом до уваги, оскільки зазначені обставини жодним чином не впливають на дійсність укладеного договору, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно а не земельна ділянка.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживачів» оскільки позивач не є споживачем у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів».
Посилання позивача на відсутність у договорі іпотеки обов`язкових істотних умов договору, (передавання нерухомого майна в іпотеку без передавання в іпотеку земельної ділянки, відсутність державної реєстрації прав на земельну ділянку у іпотекодавців, виділення в натурі земельної ділянки під спірним нерухомим майном, кадастрового номеру земельної ділянки, згоди власника земельної ділянки на передавання ділянки в іпотеку), не приймаються судом до уваги та відхиляється, оскільки вичерпний перелік істотних умов, які повинен містити іпотечний договір, встановлений ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» (у чинній на момент укладення договору іпотеку редакції від 26.02.2006 року із змінами та доповненнями), до якого не входить жодна з умов, на які посилається позивач, а тому зазначені обставини жодним чином не впливає на дійсність укладеного між сторонами Договору.
Основним доводом позивача в обґрунтування своїх вимог є посилання на ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» відповідно до якої якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).
З огляду на зазначене суд вважає за необхідне зазначити, що ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» врегульовані питання правонаступництва прав та обов`язків іпотекодавця (якщо земельна ділянка була передана йому в оренду) новим власником нерухомого майна, переданого в іпотеку, у випадку звернення стягнення на це майно, а не обов`язок передачі земельної ділянки (на якій розташоване нерухоме майно, яке передається в іпотеку), разом з нерухомим майном, що на ній розташоване в іпотеку, на які посилається позивач. Усі доводи Позивача зводяться до неправильного тлумачення норм Закону на свою користь.
Крім того, в судовому засіданні було встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, не належить та не належала Позивачу на праві власності, а тому підстав для передачі земельної ділянки в іпотеку разом з нерухомим майном, що на ній розташовано, на момент укладення іпотечного договору не було. А тому суд не приймає до уваги та критично ставиться до посилань позивача на ці факти, які він наводить в обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано суду жодного належного доказу, який би давав суду підстави визнати недійсним договір іпотеки в частині передачі іпотекодавцями відповідачу в іпотеку предмета іпотеки.
Судом не встановлено наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання частини договору іпотеки від 12.05.2006 року недійсним, а тому позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним в частині передачі іпотекодавцями відповідачу в іпотеку предмета іпотеки - задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Щодо заяв Відповідача та третьої особи про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.
Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.
Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт наявніості підстав для визнання договору іпотеки недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.
На підставі ст. 15, 16, 256, 203, 215, 216, 256, 257, 267, 546, 572, 575 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 1, 18, 37 Закону України «Про іпотеку», та керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної Дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-Славутич», ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез