У Х В А Л А

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до відділу державної виконавчої служби Глибочицького районного управління юстиції Чернівецької області, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на заочне рішення Глибочицького районного суду Чернівецької області від 08 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі − ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 квітня 2008 року ОСОБА_3 уклав із закритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), кредитний договір, на забезпечення виконання умов якого того ж дня уклав із банком договір іпотеки, предметами якого є: земельна ділянка площею 0,1403 га, розташована по АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0553 га, розташована по АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,1 га, розташована по АДРЕСА_2; земельна ділянка площею 0,0612 га, розташована у смт Глибока Глибоцького району Чернівецької області.

Відповідно до умов договору факторингу з ПАТ «Сведбанк» від 02 лютого 2012 року позивач, ТОВ «Вердикт Фінанс», набув права вимоги за вказаними договорами. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 вересня 2014 року в рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмети іпотеки. У подальшому товариству стало відомо про те, що у 2010 році державний виконавець відділу державної виконавчої служби Глибочицького районного управління юстиції Чернівецької області (далі - ВДВС Глибоцького РУЮ) для задоволення вимог іншого стягувача ОСОБА_3, ОСОБА_4, наклав на іпотечне майно арешт та заборону відчуження.

Посилаючись на незаконність дій державного виконавця при накладенні арешту на зазначене вище майно та те, що такі дії порушують права іпотекодержателя на задоволення своїх законних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач просив звільнити це майно з-під арешту.

Заочним рішенням Глибочицького районного суду Чернівецької області від 08 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 серпня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Вердикт Фінанс» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позов пред'явлено не до всіх належних відповідачів у справі, зокрема належним відповідачем має бути також ОСОБА_4, на користь якої державним виконавцем накладено арешт на спірне майно, а клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача не надходило.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 16 квітня 2008 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Сведбанк», кредитний договір, на забезпечення виконання умов якого того ж дня уклав із банком договір іпотеки, предметами якого є: земельна ділянка площею 0,1403 га, розташована по АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0553 га, розташована по АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,1 га, розташована по АДРЕСА_2; земельна ділянка площею 0,0612 га, розташована у смт Глибока Глибоцького району Чернівецької області.

Відповідно до умов договору факторингу з ПАТ «Сведбанк» від 02 лютого 2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс» набуло права вимоги за вказаними договорами, тобто стало новим кредитором ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 вересня 2014 року в рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмети іпотеки.

У подальшому ТОВ «Вердикт Фінанс» стало відомо про те, що державний виконавець ВДВС Глибоцького РУЮ для задоволення вимог іншого стягувача ОСОБА_3, ОСОБА_4, 07 жовтня 2010 року наклав на майно, яке знаходиться в іпотеці у ТОВ «Вердикт Фінанс», арешт та заборону відчуження.

Пред'являючи позов, ТОВ «Вердикт Фінанс» посилалось на незаконність дій державного виконавця при накладенні арешту на зазначене вище майно та те, що такі дії порушують права іпотекодержателя на задоволення його вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки тому, що договір іпотеки, предметами якого є спірні земельні ділянки, було укладено до накладення державним виконавцем арешту на це майно, хоча ТОВ «Вердикт Фінанс» як іпотекодержатель має переважне право на звернення стягнення на зазначене майно згідно з пріоритетом обтяження.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що відповідачами в справі про виключення майна з опису суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках ‒ особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Лише у випадку неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв'язку з характером спірних правовідносин (наприклад, при розгляді справ про захист гідності, честі та ділової репутації за участю засобів масової інформації) суд залучає його чи їх до участі у справі зі своєї ініціативи (ст. ст. 32, 33 ЦПК України ). Мотиви, з яких суд визнав неможливим розгляд справи без зазначених осіб, повинні бути зазначені в ухвалі, копія якої разом з копією позовної заяви невідкладно надсилається залученим особам.

Згідно з ч. 2 ст. 130 ЦПК України попереднє судове засідання проводиться суддею за участю сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, у порушення ч. 4 ст. 10, ст. ст. 32, 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не роз'яснив позивачеві його права на звернення із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача, не сприяв йому у здійсненні прав та фактично ухилився від вирішення спору по суті, відмовивши у позові з формальних підстав. Апеляційний суд на наведені порушення, допущені судом першої інстанції уваги не звернув.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» задовольнити.

Заочне рішення Глибочицького районного суду Чернівецької області від 08 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська