Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Григоренка М.П., Собіни І.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2016 року вказаний позов задоволено частково:

стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» 13 124,32 грн. заборгованості за кредитним договором № 014/53-05/65358 від 25 вересня 2007 року та 243,60 грн. в рахунок відшкодування судового збору;

стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 13 124,32 грн. заборгованості за кредитним договором № 014/53-05/65358 від 25 вересня 2007 року та 243,60 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовлено.

Вважаючи рішення суду в частині стягнення боргу таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені банк не оскаржив, а тому у відповідності до ст.303 ЦПК України рішення в цій частині не переглядається в апеляційному порядку.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно зясовано обставини справи, внаслідок чого збільшено фактичну суму заборгованості перед банком до 234 155,53 грн., хоча ні в кредитному договорі, ні в додатках до нього така сума не зазначалась та не погоджувалась ні позичальником, ні поручителями. Пояснює, що після укладення кредитного договору від 25 вересня 2007 року та додаткової угоди до нього 27 вересня 2007р., між нею та Банком 13 липня 2010р. було досягнуто згоди на укладення додаткової угоди, якою збільшено строк погашення кредиту до 27 місяців та визначено фактичну заборгованість за договором в сумі 134 409,51 грн.. Суд не врахував, що при реструктуризації боргу банк зменшив їй суму боргу на 13723,99 грн. Додає, що на виконання цієї угоди вона внесла 3 529 грн. - 15.07.2010р. та 3 529 грн. 10.08.2010р., таким чином повністю погасивши борг за відсотками. Зауважує, що з 15.08.2010 року було встановлено новий графік погашення суми кредиту в розмірі 134 409,55 грн.. Зазначає, що на момент сплати нею останнього платежу 17 жовтня 2014 року переплата по відсотках складала 2837 грн. В березні 2016 року вона зверталась до банку із заявою про добровільне __________________________________________________________________________Справа № 569/6798/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/864/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_1

врегулювання спору шляхом зарахування суми переплачених відсотків на рахунок погашення заборгованості по кредиту, однак відповіді не отримала. Вважає, що суд, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, не врахував вимоги ст.559 ЦК України щодо припинення поруки. З наведених підстав просить скасувати рішення суду в частині стягнення боргу та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь банку заборгованості по кредиту, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність належними та допустимими доказами наявності боргу позичальника за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом в сумі 13 124, 32 грн., а тому ця сума підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів, які несуть відповідальність за окремими договорами поруки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом установлено: 25 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ОСОБА_3 Аваль»(перейменоване на ПАТ «ОСОБА_3 Аваль») був укладений кредитний договір №014/53-05/65358, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 122 400 грн., строком до 24 вересня 2012 року зі сплатою 13,5% річних за користування коштами та зобовязувалась повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом, комісію згідно умов договору(далі кредитний Договір).

Для забезпечення виконання зобов"язань ОСОБА_2 за кредитним Договором, банк уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 25 вересня 2007 року самостійні договори поруки № 014/53-05/65358-п та № 014/53-05/65358-п/1, згідно яких поручителі зобов'язалися перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним Договором.

До кредитного Договору 27 вересня 2007 року між банком та позичальником укладено Додаткову угоду від 25 вересня 2007 року, згідно умов якої кредитор на положеннях кредитного договору надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 226 440 грн. зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом.

13.07.2010 року банк та позичальник, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, уклали Додаткову угоду № 014/53-05/65358-д до кредитного Договору, за умовами якої досягли згоди про зміну умов погашення кредиту та збільшили строк погашення кредиту на 27 місяців.

Відповідно до умов Додаткової угоди від 01.07.2010 року станом на дату укладення додаткової угоди сторони погодили, що фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми кредиту становить 134 409, 51 грн.; заборгованість простроченої заборгованості складає 25 308,74 грн., в тому числі 17 595,19 грн. заборгованість по тілу кредиту та 7 713, 55 грн. заборгованість за відсотками. В додатковій угоді зазначено, що фактична заборгованість за кредитом збільшується на суму заборгованості за відсотками, у звязку із чим відбувається зміна строку погашення заборгованості.

Згідно ст.1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст.509, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом достовірно встановлено, що банк виконав умови кредитного Договору, надавши позичальнику суму кредиту, обумовлену кредитним Договором.

В травні 2015 року ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» звернувся до суду з позовними вимогами в яких просив стягнути солідарно з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним Договом №014/53-05/65358, яка станом 27 січня 2016 року складає 40 163, 50 грн., із них 11 043, 61 грн. заборгованість за кредитом, 2 080,71 грн. заборгованість за відсотками та 27 039, 18 грн. пеня за порушення зобов"язань. В позові зазначено, що ОСОБА_2 належним чином умови кредитного Договору не виконала, у зв"язку з чим утворилась заборгованість.

До позовної заяви банк долучив розрахунок заборгованості за кредитним Договором позичальника ОСОБА_2 (а.с.39-42), з якого вбачається, що платежі на погашення кредиту ОСОБА_2 вносила не у відповідності до Графіку погашення кредиту, який був погоджений сторонами в Додатках до кредитного Договору. Станом на 13 березня 2015 року заборгованість відповідно до розрахунку складає: 11 043, 61 грн. заборгованість за кредитом, 2 080, 71 грн. заборгованість за відсотками, 27 039, 18 грн. пеня за порушення зобовязань.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 у доводах апеляційної скарги зазначала, що заборгованість перед банком за кредитним Договором відсутня, вона її повністю погасила, а суд безпідставно задовольнив позов, не врахувавши платежі, внесені нею у липні-серпні 2010 року, а також не врахував, що при реструктуризації кредиту банк зменшив її борг на суму відсотків в розмірі 7 713,35 грн..

Такі доводи апеляційної скарги є безпідставними, на увагу не заслуговують, оскільки не доведені жодними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Як видно з умов Додаткової угоди від 01.07.2010 року, сторони при її укладенні погодили збільшення строку повернення кредиту на 27 місяців і не обумовлювали зменшення платежів за кредитом, або списання боргу.

Розрахунком заборгованості по кредиту спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що внесені позичальником в липні-серпні 2010 року платежі на погашення кредиту не враховані при винесенні оскаржуваного рішення (а.с.40).

Відповідно до ст.ст.553, 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи, що на забезпечення виконання зобовязання за кредитним Договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 були укладені самостійні договори поруки, суд першої інстанції правильно стягнув суму заборгованості за кредитом з поручителів у солідарному порядку з позичальником та окремо один від одного.

Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов»язок або солідана вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Виходячи з цієї норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково стягнув на користь банку судові витрати солідарно з позичальника та поручителів, а тому рішення в цій частині підлягає зміні.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні спору щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, проте невірно застосовано правові норми при вирішенні питання про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2016 року змінити в частині стягнення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» судові витрати в розмірі по 81 (вісімдесят одну) гривню 20 копійок з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді : підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_1