У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Закропивного О.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2010 року він передав позичальнику ОСОБА_4 на безпроцентній основі грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України становило 759 465 грн 70 коп., а останній прийняв та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у термін до 1 червня 2012 року. Договором також передбачено, що у разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики в розмірі 95 368,33 доларів США позичальник буде зобов'язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від вчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Оскільки грошові кошти за зобов'язанням не були вчасно повернуті, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 1 973 952 грн 77 коп., 3 % річних у розмірі 175 384 грн 33 коп., пеню в розмірі 50 тис. грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики з повернення боргу у визначений в договорі строк, а тому відповідно до положень ст. ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу з урахуванням 3 % річних та пені. Заяву про застосування строків позовної давності судом першої інстанції відхилено з посиланням на те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року у межах строку позовної давності повернуто позовну заяву у зв'язку з недотриманням правил підсудності. Право на звернення до Солом'янського районного суду м. Києва у позивача виникло після винесення ухвали від 5 червня 2015 року про повернення позовної заяви для подання до належного суду. За таких підстав, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності було перервано у силу ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, повернення позовної заяви з підстав недодержання правил підсудності не перериває перебігу такого строку.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) 24 грудня 2010 року укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику на безпроцентній основі грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складало 759 465 грн 70 коп., а позичальник прийняв та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2 вказаного договору зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцю готівкою в термін до 1 червня 2012 року. У разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики в розмірі 95 368,33 доларів США позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку подвійної ставки Національного банку України від вчасно неповерненої суми позики за кожний день прострочення.

Вказаний договір було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 796.

У договорі позики зазначено, що ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, тому ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з відповідним позовом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року повернуто позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - для подання до належного суду. В ухвалі суду зазначено, що з відповіді, отриманої з адресно-довідкової служби ГУ ДМС України м. Києва встановлено, що відповідач був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2, та 27 грудня 2011 року перереєструвався за адресою: квартира АДРЕСА_1.

25 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з даним позовом до Солом'янського районного суду м. Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості, що були предані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом ст. 257, ч. 2 ст. 264, ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, ч. 1 ст. 118, ч. 1 ст. 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-895цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зазначаючи, що позивачем не подано клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи позивача те, що у позовній заяві, поданій до Дніпровського районного суду м. Києва, ОСОБА_3 зазначено адресу відповідача, що територіально відноситься до Дніпровського районного суду м. Києва та була особисто зазначена ОСОБА_4 під час підписання договору позики. Після отримання інформації щодо місця реєстрації відповідача та повернення позовної заяви для подання до належного суду позивачем ОСОБА_3 було подано позовну заяву до належного суду - Солом'янського районного суду м. Києва 25 червня 2015 року. Зазначені доводи позивача викладені у запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4, проте суд апеляційної інстанції не надав оцінки таким доводам та не навів відповідних мотивів їх відхилення. Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності є передчасним.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для застосування строків позовної давності, є передчасним.

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Закропивний

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко

І.М. Фаловська