Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому проживав його син ОСОБА_6 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5, при цьому останні зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 його син фактично проживає з ним за адресою: АДРЕСА_3, проте відповідачі продовжують проживати у вищевказаному будинку.

Відповідачі не є членами його сім'ї, жодних договорів щодо користування будинком сторони не укладали, добровільно звільнити будинок відмовляються, чим порушують його право володіння та користування вказаним будинком.

Враховуючи наведене, просив виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з належного йому на праві власності житлового будинку за вищевказаною адресою.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2009 року.

Після завершення будівництва вказаного будинку в ньому проживали син позивача - ОСОБА_6 разом зі своєю сім'єю: дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5, за згодою ОСОБА_3

Відповідно до довідки про реєстрацію та проживання, виданої Грем'яцькою сільською радою Новгород-Сіверського району Чернігівської області від 04 вересня 2015 року, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

З пояснень сторін вбачається, що з лютого 2015 року ОСОБА_6 припинив родинні стосунки з ОСОБА_4 та фактично проживає разом зі свої батьком - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, не мають спільного бюджету, крім того, шлюбні відносини ОСОБА_4 та сина позивача - ОСОБА_6 припинено, а отже, відповідачі не є членами сім'ї власника вказаного житлового будинку у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відхилив доводи ОСОБА_4 щодо надання усної згоди позивача на їх проживання у вказаному будинку та дійшов висновку про те, що правові підстави для проживання відповідачів у вказаному будинку відсутні.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 65 ЖКУкраїнської РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_3 звертав увагу на те, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, а тому в силу ч. 3 ст. 98 ЖК Української РСР підлягають негайному виселенню.

Проте, розглядаючи справу, суди взагалі не надали цьому жодної оцінки.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Враховуючи, що суди на зазначене уваги не звернули, не визначилися з правовими підставами пред'явлення позову, не встановили підстав вселення відповідачів у вказаний будинок та строк протягом якого вони мають права користування вказаним житловим будинком, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М.Фаловська