Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невиконане зобов'язання та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що в період часу з червня 2010 року по листопад 2010 року відповідач як директор приватного підприємства «Вол-Віт Імпекс» (далі - ПП «Вол-Віт Імпекс») прийняв його на роботу, проте всупереч вимогам ст. ст. 24, 42 КЗпП України не уклав із ним трудового договору у зв'язку із чим йому не було виплачено заробітної плати. Вказане підтверджується ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 березня 2013 року. На підставі усної домовленості між ним та відповідачем, він зобов'язався виконати ремонті роботи, а відповідач оплатити такі з розрахунку 100 грн на день. Однак відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку із чим станом на листопад 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 15 700 грн, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача. Крім того, вказаними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях через неможливість у повній мірі користуватися й розпоряджатися належними йому грошовими коштами, яку позивач оцінив у 25 000 грн та просив стягнути з відповідача.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 15 700 грн та 5 000 на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є директором ПП «Вол-Віт Імпекс», яке займається виконанням робіт з будівництва та ремонту приміщень житлового і нежитлового фонду.

Із червня 2010 року по листопад 2010 року ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_4 без укладення трудового договору.

На підставі усної домовленості ОСОБА_4 доручив ОСОБА_5 проводити ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_1 а також роботи поточного ремонту квартири з реконструкції технічного поверху та даху за адресою: АДРЕСА_2, які виконувалися з червня по листопад 2010 року.

За виконання вказаних робіт відповідач повинен був сплатити позивачу заробітну плату із розрахунку 100 грн за кожен день.

На порушення зазначеної домовленості відповідач взятих на себе зобов'язань із виплати заробітної плати не виконав, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0000567 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Відповідно до показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з червня 2010 року по листопад 2010 року вони разом із ОСОБА_5 працювали у ОСОБА_4, зокрема, виконували будівельні ремонтні роботи, за виконання яких останній повинен був сплачувати заробітну плату із розрахунку не менше 100 грн на день, проте на порушення зазначеної домовленості ОСОБА_4 не виплатив їм заробітної плати, у зв'язку із чим щодо відповідача було порушено кримінально провадження за ч. 1 ст. 172 КК України. У ході розгляду кримінального провадження відповідач свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 січня 2013 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні щодо ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, було закрито у зв'язку із закінченням строку давності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керуючись ст. ст. 1166, 1167, 1177 ЦК України, виходив із того, що за завдану позивачу шкоду повинен відповідати ОСОБА_4 як особа, яка вчинила злочин, а не юридична особа ПП «Вол-Віт Імпекс», оскільки у трудових відносинах сторони не перебували.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. ст. 24 КЗпП Україниукладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належними чином не встановили, зокрема, дійшовши висновку про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли трудові відносини, оскільки позивач фактично був допущений до роботи, не дослідили та не залучили до матеріалів справи будь-яких доказів проведення розрахунків та виплати заробітної плати ОСОБА_5 й не зазначили, якими належними та допустимими доказами підтверджені доводи позивача щодо домовленості про сплату йому заробітної плати із розрахунку 100 грн на день, ураховуючи те, що відповідач такий розмір заробітної плати заперечував.

Також, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, встановивши, що спір між сторонами виник із трудових правовідносин, вирішили спір на підставі загальних положень ЦК України, не застосувавши положень КЗпП України. При цьому, стягнувши на користь позивача грошові кошти у розмірі 15 700 грн на підставі ст. 1177 ЦК України в якості шкоди, завданої особі, потерпілій від кримінального правопорушення, не звернули уваги на те, що у позовній заяві ОСОБА_5 просив стягнути їх в якості несплаченої заробітної плати за виконану роботу.

Крім того, дійшовши висновку про те, що позивач фактично виконував роботу, доручену йому ОСОБА_4 як директором ПП «Вол-Віт Імпекс», суди одночасно дійшли протилежного висновку про те, що відповідальність за шкоду повинен нести ОСОБА_4, а не юридична особа, оскільки у трудових відносинах сторони не перебували.

За змістом ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, належним чином не встановили, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та з яких мотивів позивач виходив, визначаючи завдану йому моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

При цьому, стягнувши на користь ОСОБА_5 5 000 грн, суди не навели з урахуванням роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», мотивів з яких виходили при визначенні саме такої суми на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В. Ступак