Провадження № 2/219/542/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.02.2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря Азямової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в місті Артемівську Донецької області цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії,
Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 року та на виконання Постанови ОСОБА_1 Банку України від 28 серпня 2015 року № 563, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ОСОБА_1 національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 Проведеною перевіркою додаткової угоди № 2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті долар США від 30 грудня 2014 року, укладеного між відповідачем та позивачем було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону, у звязку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 382,31 доларів США. Вищевказаний розмір виплати визначається, як різниця між сумою процентів за ставкою при поверненні вкладу в кінці строку депозиту за період: 30.12.2014 року 12.05.2015 року (420, 63 доларів США) та сумою процентів за ставкою при достроковому розірвані депозитного договору (38,32 доларів США). У звязку з викладеним відповідачу, на підставі ч. 4 ст. 38 Закону, було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку вищевказані грошові кошти, але незважаючи на це, відповідач добровільно кошти не повернув та користується ними без достатніх правових підстав до цього часу, чим спричиняє збитки вкладникам та іншим кредиторам банку. Просить позов задовольнити.
В судове засідання представник позивача не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, повідомлення про причини неявки, а також ніяких пояснень і заперечень щодо заявлених позовних вимог та клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до пункту 5 частини 5 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України шляхом надсилання судової повістки за місцем його реєстрації, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
На підставі ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до копії додаткової угоди № 1 від 02 лютого 2015 року до договору банківського вкладу № 113987-ДР-002 від 30 грудня 2014 року (а.с. 9) укладеної між публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 Кредит» та ОСОБА_3, сторони вирішили та встановили викласти пункт 2.2, 2.3 депозитного договору у новій наступній редакції «2.2 депозит залучається з 30 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року (включно). 2.3 ОСОБА_1 сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 11% річних». Умови депозитного договору, що змінені цією додатковою угодою починають діяти з моменту набрання чинності цією додатковою угодою. Ця додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами, та скріплення підпису представника банку печаткою, і є невідємною частиною депозитного договору. Умови депозитного договору, що не змінені цією додатковою угодою, діють в частині, що не суперечить умовам цієї додаткової угоди. Ця додаткова угода підписана обома сторонами та скріплений підпис представника банку печаткою.
Згідно копії додаткової угоди № 2 від 12 травня 2015 року (а.с. 10) до договору банківського вкладу «Стандартний» № 113987-ДР-002 від 30 грудня 2014 року строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті долар США укладеної між публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 Кредит» та ОСОБА_3, обидві сторони вирішили та встановили викласти пункт 3.7 та 3.8 статті 3 Договору депозиту у новій наступній редакції «3.7 у випадку розірвання цього договору за ініціативою вкладника, перерахунок відсотків за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку не здійснюється», п. 3.8 статті 3 договору «у випадку пролонгації цього договору відповідно до п. 2.6, у випадку розірвання цього договору проценти перерахунок відсотків за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку не здійснюється». Цей договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін. З моменту набрання чинності змінами до договору депозиту, що передбачені цим договором, умови договору депозиту діють з урахуванням вказаних змін в частині, що не суперечить цьому договору. Усі питання, які не врегульовані сторонами в цьому договорі, вирішуються у відповідності до норм чинного законодавства України. Ця додаткова угода підписана обома сторонами.
З копії заяви ОСОБА_3 від 29 квітня 2015 року (а.с. 11), яку банк отримав 12 травня 2015 року вбачається, що останній просить достроково розірвати депозитний договір №113987-ДР-002 від 30 грудня 2014 року в гривні, та виплатити суму депозиту і нараховані відсотки на рахунок, вказує який, також зазначає, що у гривні.
Відповідно до копії листа без дати та вихідного номеру (а.с. 12) уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «ОСОБА_1 Кредит» ОСОБА_2 повідомляє ОСОБА_3 про встановлення факту нікчемності правочину. Було розяснено, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю.
З копії списку згрупувань рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України (а.с. 14) вбачається, що ОСОБА_3 було направлено якийсь рекомендований лист, але який не зрозуміло.
Відповідно до копії виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 за період з 12 травня 2015 року по 13 травня 2015 року (а.с. 15-50) маються якісь кошти, але з цієї виписки особового рахунку нічого не зрозуміло, ні які суми, ні як вони нараховуються, ні яким чином було зроблено розбалансування по валютам, які проценти були утримані у звязку з розірванням договору, чи були вони узагалі утримані, тому суд не може взяти до уваги при постановці даного рішення цей документ як доказ у підтвердження позову.
Відповідно до копії рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 червня 2015 року № 114 (а.с. 56) з 08 червня 2015 року розпочата процедура виведення Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 національний кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 08 червня 2015 року по 07 вересня 2015 року включно. Призначено уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_5.
Згідно копії рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 липня 2015 року № 126 (а.с. 57) відсторонено начальника відділу ОСОБА_5 від виконання обовязків уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації з 03 липня 2015 року та призначено ОСОБА_2, що також підтверджено копією наказу директора-розпорядника ОСОБА_6 (а.с. 58) від 03 липня 2015 року № 208.
Відповідно до копії постанови Правління ОСОБА_1 банку України від 28 серпня 2015 року № 563 (а.с. 59) відкликано банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «ОСОБА_1 кредит» з 31 серпня 2015 року, а ПАТ «ОСОБА_1 Кредит» у день отримання цієї постанови повернути ОСОБА_1 банку України банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій.
З копії рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 серпня 2015 року № 159 (а.с. 60) вбачається, що розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ОСОБА_1 Кредит» та делеговано повноваження ліквідатора банку та відкликано усі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «ОСОБА_1 Кредит» у ОСОБА_2 з 31 серпня 2015 року, що також підтверджується копією наказу та надані повноваження ліквідатора (а.с.61).
У частині 1 ст. 202 ЦК України вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобовязаний виконати своє зобовязання, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Пунктом 9 (абз. 1) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ).
Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.
Положенням статті 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, однак відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 198 ЦК України грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про ОСОБА_1 банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.
Відповідно до ч. 3 ст. 14 ЦК України ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що ОСОБА_1 має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається ОСОБА_1 банком України (ст. 19). Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.
Суду не було надано документів позивачем стосовно того, що він має та мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з вкладів в іноземній валюті (або документи підтверджуючи обставини, що він мав право здійснювати ці операції, але виконуючи постанову Правління ОСОБА_1 банку України повернув їм ці документи, що підтверджується відповідними актами або іншими документами прийому передачі) на підставі отриманої від ОСОБА_1 банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, оскільки відповідно до ст. 5 Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ОСОБА_1 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень ст.5 Декрету, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії видаються ОСОБА_1 банком лише певному колу субєктів: банкам, фінустановам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. ОСОБА_1 банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_1 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Якщо банк отримав банківську ліцензію та дозвіл ОСОБА_1 банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п.«в» ч.4, ст. Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.
Положенням ст. 19 Конституції України передбачений правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Постановою Правління НБУ № 269 від 01.11.1995р. зазначається, що кредити в іноземній валюті господарюючим суб'єктам приватної форми власності України Установа надає на підставі отриманої від ОСОБА_1 банку України генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (п. 6 зазначеного Положення). За наявністю в Установи генеральної ліцензії ОСОБА_1 банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України Установа має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України - господарюючим суб'єктам приватної форми власності. (п. 10 зазначеного Положення). Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_1 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_1 банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Тобто, ОСОБА_1 банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензією.
Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Також у випадках, встановлених Цивільним Кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.
За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є субєкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним.
Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.
В силу частини другої статті 215 ЦК України норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними.
Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Тобто нікчемним (або, як ще кажуть, «абсолютно недійсним») визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом (ч. 2 ст. 215). Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладення, незалежно від пред?явлення позову та рішення суду (іноді такі правочини називають «мертвонародженими»). Отже, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Проте навіть нікчемні правочини у визначених законом випадках за поданням сторін або зацікавлених осіб можуть бути визнанні судом дійсними. Це, наприклад, передбачена ч. 2 ст. 219 ЦК України можливість визнання судом дійсним правочину, який укладений з порушенням нотаріальної форми.
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Крім того, представником позивача не було надано суду підтверджуючих доказів того, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 382,31 долар США, які вони просять повернути, тобто не підтверджено, що вони можуть вимагати з відповідача їх повернення, також не відомо яке рішення прийняв позивач стосовно заяви відповідача про повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків у гривнях, як це потребують вимоги частини 3 статті 10 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що представником позивача зроблено не було, не надано письмових доказів про підтвердження або спростування вищевказаних фактів. Також, не було додано довідки НБУ офіційного курсу гривні до долара США станом на день укладення депозитного договору та станом на день подачі позову до суду.
Слід зауважити, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.
Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок не посилаючись на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину , що позивачем не доведений факт ствердження про нікчемність правочину, а саме додаткової угоди № 2, оскільки не надані підтверджуючі цьому докази (матеріали перевірки, яку начебто проводила уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2В.), якими було виявлено нікчемність і які дійсно дають підставу це стверджувати у відповідності до вищезазначених норм законодавства України.
Проаналізувавши матеріали справи та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позивачем не доведений факт того, що суд повинен застосувати реституцію як спосіб захисту цивільного права позивача (частина перша статті 216 ЦК України), яка застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним та у звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину і зобовязати ОСОБА_3 повернути Публічному акціонерному товариству «ОСОБА_1 національний кредит» грошові кошти в сумі 382,31 долар США, одержані (що також не знайшло свого підтвердження при розгляді даної справи) за додатковою угодою № 2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті долар США від 30 грудня 2014 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.
Оскільки ухвалою суду від 18 грудня 2015 року клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено та відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд, у відповідності до положень ст.ст. 82, 88 ЦПК України стягує з позивача на користь держави судові витрати, повязані з розглядом справи, у вигляді судового збору в розмірі 1378 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 14, 198, 202, 203, 215, 216, 524, 526, 527, 530, 611, 625, 629, 651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3, 5, 6, 10, 11, 60, 88, 197, 208, 209, 213-215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 09 лютого 2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Головуючий суддя О.С.Конопленко