Провадження № 2/369/772/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16.02.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.

за участю секретаря Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" до ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення майна,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 підприємство Міністерство оборони України "Білоцерківський військовий торг" звернулося до суду в порядку цивільного судочинства, з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення майна.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 травня 2013 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. керівника ОСОБА_3, що діяв на підставі Статуту та ухваkи господарського суду Київської області у справі № Б13/115-12 від 09.04.2013 року, з однієї сторони, та громадянин ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), зареєстрований за адресою: 08105, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Заводська, будинок 23, з другої сторони, уклали Договір № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 р.

Відповідно до ОСОБА_4 приймання-передачі до Договору №2-твідповідального зберігання від 28 травня 2013 року на виконання умов п. 1.1 Договору ОСОБА_5 прийняв від позивача на відповідальне зберігання транспортний засіб, а саме:- трактор Т-150 К, 1998 року випуску.

Крім того, факт одержання ОСОБА_6, трактору Т-150 К, 1998 року випуску підтверджується видатковою накладною, в якій міститься безпосередньо підпис відповідача, що підтверджує передачу позивачемтрактору Т-150 К безпосередньо ОСОБА_1

26.09.2012 року за заявою Приватного підприємства «Пітик» до державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» відкрито провадження у господарській справі про банкрутство (справа № Б13/115-12).

ОСОБА_4 ухвали господарського суду Київської області від 26.09.2012 року було внесено описки та доповнення до ухвали суду від 26.09.2012 року «Про порушення справи про банкрутство» наступними пунктами:п. 7. Ввести процедуру розпорядження майном державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква ();п. 8. Ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква ().

Постановою господарського суду Київської області від 22.10.2014 року державне підприємство Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква (), визнано банкрутом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року постанову господарського суду Київської області від22.10.2014 року скасовано та матеріали справи повернуто до господарського суду Київської області для подальшого розгляду.

Постановою Вищого господарського суду України від 17 лютого 2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від17.12.2014 року по справі №Б13/115-12 залишено без змін.

Таким чином, на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 новим складом господарського суду першої інстанції в 2015 році розпочато розгляд заяви приватного підприємства «Пітик» до державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» про банкрутство.

Станом на теперішній час відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 31 липня 2015 року розгляд справи № Б13/115-12 перебуває в процедурі розпорядження майном.

ОСОБА_4 з вимогами п. 1.2. Договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року місцем зберігання майна є: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Радгоспна, будинок 3.

Представником позивача за місцем зберігання майна, переданого ОСОБА_1, трактору Т-150 К не виявлено.

Відповідно до вимог п. 2.1.3. Договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року Виконавець, а саме громадянин ОСОБА_1 зобовязаний повернути майно Деподенту по першій вимозі.

При зверненні до громадянина ОСОБА_1, він відмовляється повертати трактор державному підприємству Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг».

В даному випадку в.о. керівника ДП МО України ОСОБА_3, укладаючи вищезазначений договір діяв не в інтересах державного підприємства, а в особистих інтересах. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_3, ухвалою господарського суду Київської області усунутий від виконання обовязків арбітражного керуючого.

Крім того, у позивача відсутня інформація де на сьогоднішній день знаходиться переданий ОСОБА_1, трактор, що позбавляє можливості позивача провести огляд транспортного засобу.

Тому просили розірвати Договір № 2-т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року, укладений між державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. керівника ОСОБА_3, що діяв на підставі Статуту та ухвали господарського суду Київської області у справі № Б13/115-12 від 09.04.2013 року, з однієї сторони, та громадянином ОСОБА_6 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), зареєстрований за адресою: 08105, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Заводська, будинок 23, з другої сторони.

Зобовязати громадянина ОСОБА_6 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), повернути державному підприємству Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» транспортний засіб, а саме:- трактор Т-150 К, 1998 року випуску.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував у повному обсязі, вважає, його необґрунтованим та безпідставним, щодо розірвання Договору №2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року, укладений між ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. Керівника ОСОБА_3 та громадянином ОСОБА_6

Вважають, що Договір від 28.05.2013 року №2-т відповідального зберігання не може бути розірваний, з огляду на ту обставину, що він ніколи не укладався, про що свідчить відсутність підпису ОСОБА_1 в наданому до суду Договорі.

Акт приймання передачі,наданий Позивачем до суду наче б то до вищезгаданого договору, є недійсним оскільки був зіпсований при укладенні (описка - не вказано інвентарний номер, та невірно вказаний номер договору), про що свідчить відсутність дати укладення.

У реальності існував Договір відповідального зберігання підписаний ОСОБА_7 та ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» укладений тим же числом №1 -т.

Так, відповідно до договору від 28.05.2015року №1-т. ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» передало гр.. ОСОБА_1 на відповідальне зберігання транспортні засоби: трактор Т-150 гусеничний 1992р.в., інвентарний номер 979, та трактор Т-150К 1998р.в., інвентарний номер 75

Крім того, згідно акту приймання-передачі від 15.12.2014року до Договору №1-т відповідального зберігання, відповідно до якого ОСОБА_1 повернув ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» транспортні засоби, зокрема: трактор Т-150к, 1998р.в., інвентарний номер 75.

Тому вважає, що додана позивачем до матеріалів справи видаткова накладна - не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки остання не відповідає вимогам бухгалтерського обліку. Не підписана однією із сторін, не зазначена дата та номер накладної, а також кількість відпущених одиниць не відповідає кількості одиниць визначених у графі «найменування». Тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

ОСОБА_4 зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

ОСОБА_4 зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні, 28 травня 2013 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. керівника ОСОБА_3, що діяв на підставі Статуту та ухваkи господарського суду Київської області у справі № Б13/115-12 від 09.04.2013 року, з однієї сторони, та громадянин ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), зареєстрований за адресою: 08105, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Заводська, будинок 23, з другої сторони, уклали Договір № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 р.

ОСОБА_4 приймання-передачі до Договору №2-твідповідального зберігання від 28 травня 2013 року на виконання умов п. 1.1 Договору ОСОБА_5 прийняв від позивача на відповідальне зберігання транспортний засіб, а саме:- трактор Т-150 К, 1998 року випуску.

Як вбачається з матеріалів справи 26.09.2012 року за заявою Приватного підприємства «Пітик» до державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» відкрито провадження у господарській справі про банкрутство (справа № Б13/115-12).

ОСОБА_4 ухвали Господарського суду Київської області від 26.09.2012 року було внесено доповнення до ухвали суду від 26.09.2012 року «Про порушення справи про банкрутство» наступними пунктами:п. 7. Ввести процедуру розпорядження майном державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква ();п. 8. Ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква ().

Постановою господарського суду Київської області від 22.10.2014 року державне підприємство Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», м. Біла Церква (), визнано банкрутом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року постанову господарського суду Київської області від22.10.2014 року скасовано та матеріали справи повернуто до господарського суду Київської області для подальшого розгляду.

Постановою Вищого господарського суду України від 17 лютого 2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від17.12.2014 року по справі №Б13/115-12 залишено без змін.

На підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 новим складом господарського суду першої інстанції в 2015 році розпочато розгляд заяви приватного підприємства «Пітик» до державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» про банкрутство.

Станом на теперішній час відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 31 липня 2015 року розгляд справи № Б13/115-12 перебуває в процедурі розпорядження майном.

ОСОБА_4 з вимогами п. 1.2. Договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року місцем зберігання майна є: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Радгоспна, будинок 3.

Як встановлено судом за місцем зберігання майна, переданого ОСОБА_1, трактору Т-150 К не виявлено.

Відповідно до вимог п. 2.1.3. Договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року Виконавець, а саме громадянин ОСОБА_1 зобовязаний повернути майно Деподенту по першій вимозі.

Як пояснив представник позивача, звернувшись до громадянина ОСОБА_1, він відмовляється повертати трактор державному підприємству Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг».

В даному випадку в.о. керівника ДП МО України ОСОБА_3, укладаючи вищезазначений договір діяв не в інтересах державного підприємства, а в особистих інтересах.

Станом на сьогоднішній день ОСОБА_3, ухвалою господарського суду Київської області усунутий від виконання обовязків арбітражного керуючого.

Крім того, у позивача відсутня інформація де на сьогоднішній день знаходиться переданий ОСОБА_1, трактор, що позбавляє можливості позивача провести огляд транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору від 28.05.2013 року №1-т. ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» передано гр. ОСОБА_1 на відповідальне зберігання транспортні засоби: трактор Т-150 гусеничний 1992р.в., інвентарний номер 979, та трактор Т-150К 1998р.в., інвентарний номер 75.

Як вбачається з довідки виданої ДП МОУ «Білоцерківський військторг» про те, що станом на 17.12.2015 року на балансі підприємства по ( бухгалтерському рахунку 104 «Машини та обладнання» обслуговується наступна сільськогосподарська техніка зокрема трактор Т-150 К (колісний), 1998 року випуску, інв. не 75, балансовою вартістю становить 127016,76 грн., що є предметом спору.

Однак, згідно ОСОБА_4 приймання -передачі від 15.12.2014 року до Договору №1-т відповідального зберігання, відповідно до якого ОСОБА_1 повернув ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» транспортні засоби, зокрема: трактор Т-150к, 1998р.в., інвентарний номер 75.

Що стосується, видаткової накладної, то вона не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки остання не відповідає вимогам бухгалтерського обліку. Не підписана однією із сторін, не зазначена дата та номер накладної, а також кількість відпущених одиниць не відповідає кількості одиниць визначених у графі «найменування».

Відповідно до частини 1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до абзаців 1 та 3 частини 1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Таким чином, договір зберігання транспортного засобу, що є рухомою річчю, в повинен укладатися в письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В обґрунтування своїх вимог позивач надав Договір № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 р. за змістом якого ОСОБА_1 взяв на себе відповідальність на відповідальне зберігання транспортний засіб, а саме: - трактор Т-150 К, 1998 року випуску.

Відповідно до ОСОБА_4 приймання-передачі до Договору №2-т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року на виконання умов п. 1.1 Договору ОСОБА_5 прийняв від позивача на відповідальне зберігання транспортний засіб, а саме: - трактор Т-150 К, 1998 року випуску.

Однак суд не може прийняти зазначений договір № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 р., та акт приймання-передачі до Договору №2-т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року як належний та допустимий доказ, що підтверджує факт укладання зазначеної угоди між сторонами, оскільки в зазначений договір не містить підпису ОСОБА_5, в зазначеному акті прийманні-передачі не вказано інвентарний номер, та невірно вказаний номер договору, про що свідчить відсутність дати укладення.

Окрім того, як пояснив відповідач у судовому засіданні між сторонами існував Договір відповідального зберігання підписаний ОСОБА_7 та ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» укладений тим же числом, але за №1 т, що не оспорювалось представником позивача.

Так, відповідно до договору від 28.05.2015року №1-т. ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» передало гр.. ОСОБА_1 на відповідальне зберігання транспортні засоби: трактор Т-150 гусеничний 1992р.в., інвентарний номер 979, та трактор Т-150К 1998р.в., інвентарний номер 75

Крім того, згідно акту приймання-передачі від 15.12.2014року до Договору №1-т відповідального зберігання, відповідно до якого ОСОБА_1 повернув ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» транспортні засоби, зокрема: трактор Т-150к, 1998р.в., інвентарний номер 75.

Також слід зауважити, що додана позивачем до матеріалів справи видаткова накладна - не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, а саме: не підписана однією із сторін, не зазначена дата та номер накладної, а також кількість відпущених одиниць не відповідає кількості одиниць визначених у графі «найменування».

Таким чином, на думку суду, представником не доведено, що між сторонами було укладено договір зберігання відповідального транспортного засобу, а тому вимоги про розірвання зазначеного довгору задоволенню не підлягають.

Оскільки, частиною другою ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203, ст.204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою, та шостою ст. 203 ЦК України.

За таких обставин слід зауважити, що судом не встановлено порушення істотних умов договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 р., оскільки вказаний договір фактично не укладався, тому між сторонами не досягнуто істотних умов договору, вказаний договір не містить підпису однієї із сторін, що підтверджує, що зміст договору не відповідає дійсній волі сторони.

Тому вимога позивача про розірвання Договору № 2-т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року, укладененого між державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. керівника ОСОБА_3, що діяв на підставі Статуту та ухвали господарського суду Київської області у справі № Б13/115-12 від 09.04.2013 року, з однієї сторони, та громадянином ОСОБА_6 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), зареєстрований за адресою: 08105, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Горенка, вулиця Заводська, будинок 23, з другої сторони, не підлягають задоволенню судом, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, а захист порушених прав та інтересів позивача в силу ст. 16 ЦК України передбачено у інший спосіб, встановлений законом.

Окрім того, слід зауважити, що вказане майно, яке є предметом спору, а саме: трактор Т-150к, 1998р.в., інвентарний номер 75, знаходиться в оренді у позивача тому власник майна не позбавлений права звернутися до суду з вимогами про його повернення.

Відповідно до вимог статті 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Керуючись статями 16, 938, 953, 977 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169,209, 212-215, 218,223-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" до ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками цивільного процесу в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.Я. Волчко