Справа № 161/1147/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1219/16 Категорія: 54 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 2 липня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Постановлено поновити ОСОБА_2 на посаді керуючого відділенням Луцького відділення № 1 ПАТ «Сбербанк» з 28 грудня 2015 року.

Стягнути з ПАТ «Сбербанк» в користь ОСОБА_2 130400,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3000 грн. моральної шкоди, 551,20 грн. сплаченого судового збору, всього на суму 133951,40 грн.

Стягнути з ПАТ «Сбербанк» в дохід держави 3334 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року та постановити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній зазначених.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3, кожен окремо, апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не відбулося змін істотних умов праці, у зв'язку з чим були відсутні підстави для звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що згідно наказу № 504-П від 6 жовтня 2010 року ОСОБА_2 з 11 жовтня 2010 року прийнято на роботу на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» (а.с. 6).

Рішенням комітету по координації регіональної мережі АТ «Сбербанк Росії» від 27 квітня 2015 року вирішено закрити Луцьке відділення № 1 у зв'язку із недостатньою ефективністю роботи даного відділення (а.с. 10).

29 квітня 2015 року відповідачем видано наказ № 194 про закриття з 3 серпня 2015 року Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» (а.с. 9). В подальшому вказаний наказ був відмінений наказом № 262 від 10 червня 2015 року (а.с. 11).

Наказом АТ «Сбербанк Росії» № 263 від 11 червня 2015 року розпочато з 15 червня 2015 року діяльність Луцького відділення № 2 (а.с. 12).

Того ж дня наказом № 505-од покладено виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» на ОСОБА_5 з 15 червня 2015 року до дати закриття вакансії керуючого цього відділення (а.с. 101).

Розпорядженням АТ «Сбербанк Росії» № 377 від 15 червня 2015 року зобов'язано керуючого відділення № 1 здійснити всі необхідні дії для передачі на відділення № 2 матеріальних цінностей, грошових коштів, документації тощо (а.с.15).

Наказом АТ «Сбербанк Росії» № 281 від 18 червня 2015 року змінено тип Луцького відділення № 1 з «Універсального відділення» на «Відділення по обслуговуванню роздрібних клієнтів» (а.с. 16).

15 жовтня 2015 року відповідачем видано наказ № 532 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 28 грудня 2015 року (а.с. 14).

Згідно наказу № 526-пр від 12 червня 2015 року працівників Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 переведено до Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» з 15 червня 2015 року на підставі особистих заяв вищезазначених осіб (а.с. 106).

Наказом № 332-П від 28 вересня 2015 року ОСОБА_10 прийнято на роботу на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» (а.с. 110), наказом № 891-од від 29 вересня 2015 року скасовано з 29 вересня 2015 року дію наказу № 505-од від 11 червня 2015 року про покладання виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» на ОСОБА_5 (а.с. 111).

З довідки ПАТ «Сбербанк» від 22 червня 2016 року за № 6859/4/04-1 вбачається, що у зв'язку з закриттям Луцького відділення № 1 не відбулося процедури скорочення чисельності або штату працівників (а.с. 125).

Відповідач у період з 23 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року попереджав позивача ОСОБА_2 про зміни в організації виробництва і праці, пов'язані із закриттям Луцького відділення № 1 та пропонував переведення на посади фахівця по залученню партнерів сектору організації роздрібного та малого бізнесу Полтавського відділення № 3, фахівця по залученню партнерів відділу організації роздрібного та малого бізнесу Дніпропетровського РУ, фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів Луцького відділення № 2, керуючого відділенням Іллічівського відділення № 1 (а.с. 37-48).

Наказом № 744-зв від 22 грудня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з 28 грудня 2015 року з займаної посади у зв'язку із відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7).

28 грудня 2015 року внесено запис про виключення із Державного реєстру банків Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк» (а.с. 99).

З наказу № 578 від 26 листопада 2015 року та статуту ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», державну реєстрацію змін до установчих документів якого проведено 26 листопада 2015 року вбачається, що ПАТ «Сбербанк» є правонаступником всього майна, прав та обов'язків, зокрема ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (а.с. 87, 96-98).

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за змістом не є тотожною звільненню у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Продовження роботи із позивачем за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою відповідач не передбачав, а фактично скорочувалася посада керуючого відділенням Луцького відділення № 1, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що змін істотних умов праці не відбулося, у зв'язку з чим підстав для звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не було.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, наявні підстави для поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначено у відповідності з вимогами абзацу 3 п. 2 та абзацу 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 грудня 2015 року по 24 червня 2016 року становить 130400,20 грн. та підлягає до стягнення з відповідача.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу, внаслідок неправомірних дій відповідача, що полягала у незаконному звільненні, була заподіяна моральна шкода, яка полягала у перенесенні душевних страждань, приниженні честі, гідності.

Тому виходячи з принципів розумності й справедливості, характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнала позивач, суд першої інстанції виходячи із вимог ст. 237-1 КЗпП України обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з ПАТ «Сбербанк» на користь ОСОБА_2 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що на спірні правовідносини не поширюється правило ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо недопущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також додержання строку повідомлення про зміну істотних умов праці є слушними, проте не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді