У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Закропивного О.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», треті особи: Міністерство освіти і науки України, Міністерство фінансів України, про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та надбавки за вислугу років, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 22 лютого 2011 року по 28 серпня 2014 року вона перебувала у трудових відносинах з Державною науковою установою «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» (далі - ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти»). З 22 лютого 2011 року позивач працювала на посаді завідувача сектора менеджменту навчальних закладів відділу менеджменту освіти відділення наукової роботи, інноваційної діяльності та менеджменту освіти, а з 1 серпня 2011 року - на посаді методиста вищої категорії відділу менеджменту освіти відділення стратегії розвитку освіти. Наказом від 26 серпня 2014 року її звільнено з роботи за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Зазначала, що при звільненні з нею не проведено повного розрахунку за весь період її роботи в інституті, має місце заборгованість із заробітної плати, вихідної допомоги та не у повному обсязі проводилися нарахування та виплата надбавки за стаж педагогічної роботи. Просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що оплата праці ОСОБА_3 відповідачем проводилась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» з урахуванням грошових коштів, спрямованих інституту розпорядником бюджетних коштів. Оскільки позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а не на підставі ч. 3 ст. 38 або ст. 39 КЗпП України, тому також відсутні правові підстави і для задоволення позову в частині стягнення вихідної допомоги.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що наказом ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» від 26 серпня 2014 року № 103-н ОСОБА_3 звільнено із займаної посади методиста вищої категорії відділу менеджменту освіти відділення стратегії розвитку освіти на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Установлено, що оплата праці позивача проводилася відповідно до штатного розпису, затвердженого розпорядником бюджетних коштів інституту - Міністерством освіти і науки України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2006 року № 108 «Про утворення Інституту інноваційних технологій і змісту освіти» на базі Інституту навчальної літератури, Науково-методичного центру середньої освіти, Науково-методичного центру професійно-технічної освіти, Науково-методичного центру вищої освіти, Науково - методичного центру організації, розробки та виробництва засобів навчання Міністерства освіти і науки, що ліквідовувались, утворено ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» з віднесенням її до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

На виконання даної постанови затверджено статут, структуру та штатний розпис ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» із зазначенням посадових окладів, надбавок та доплат працівників ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти».

Отже, з урахуванням вимог ст. ст. 22, 23 Бюджетного кодексу України та зазначеної постанови Кабінету Міністрів України грошові кошти на зазначені позивачем цілі призначаються головному розпоряднику бюджетних коштів, а саме: Міністерству освіти і науки України.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

19 січня 2011 року прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 24 «Про умови оплати праці працівників ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти».

Міністерством освіти і науки України на запит про інформацію щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 2011 року № 24 «Про умови оплати праці працівникам ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» проінформовано позивача про те, що Міністерством освіти і науки України щорічно подаються до Міністерства фінансів бюджетні пропозиції з розрахунками щодо проекту державного бюджету України на відповідний рік, де в потребі враховуються вимоги названої постанови, але додаткові видатки для забезпечення умов праці згідно з постановою не виділяються.

У матеріалах справи відсутні відомості про прийняття Міністерством освіти і науки України наказу про оплату праці працівників інституту за ставками посадових окладів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 січня 2011 року № 24.

З матеріалів справи убачається, що під час нарахування та виплати заробітної плати працівникам ДНУ «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» керувалася постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2012 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та наказом Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати та надбавки за вислугу років.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачем, оскільки оплата праці позивача, у тому числі й нарахування надбавки за стаж педагогічної роботи, проводилася відповідно до посадового окладу, визначеного у штатному розписі.

Відповідно до положень ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38, 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а не на відповідно до ч. 3 ст. 38 або ст. 39 КЗпП України, тому відсутні правові підстави для застосування норм ст. 44 КЗпП України.

За таких обставин висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову є правильними.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Закропивний

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко

І.М.Фаловська