АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2700/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 Степаненко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівВініченка Б. Б., Новікова О. М.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18 жовтня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з даною заявою, якою просили встановити факт, що має юридичне значення, про те, що вимушене переселення заявників з окупованої частини території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації нею частини території Донецької області.

В обґрунтування вказали на те, що вони є подружжям і разом були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1. Вказане домоволодіння на праві власності належить ОСОБА_6 Позивачу ОСОБА_7 належить на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2. Заявники вказують, що в кінці лютого - на початку березня 2014 року російські війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Вказаний факт, на думку заявників, підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади. 27.08.2014 почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації, що призвело до обстрілів житлових кварталів та об'єктів інфраструктури. У липні 2014 року будинки, які належать заявникам, зазнали значних пошкоджень внаслідок обстрілів. Таким чином, місто Донецьк після окупації російськими військами перетворився в місто, де неможливе подальше проживання, а тому в жовтині 2014 задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі заявники вирішили залишити своє житло і переселитись до іншої частини України - міста Черкаси, де були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи.

Встановлення факту вимушеного переселення заявників з окупованої території України в результаті збройної агресії Російської Федерації буде породжувати юридичні наслідки - виникнення права на звернення до суду з метою отримання справедливої компенсації з держави агресора.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18.10.2016 у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представником заявників подано апеляційну скаргу, в якій вона, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх заяви. В обґрунтування вказано на те, що довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, які наявні у заявників та форма яких законодавчо закріплена, не містять відомостей про причини переміщення заявників. Звернення з даною заявою обумовлено тим, що заявники мають намір визначити свій статус в якості осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 у ролі жертв. У даному випадку спір про право відсутній, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що держава-агресор не визнає чи оспорює право заявників на справедливу компенсацію. Апелянтом оспорюється висновок суду першої інстанції про те, що у випадку переміщення заявників внаслідок збройної агресії це обумовлюватиме їх право доводити причинний зв'язок між їх вимушеним переселенням та загальновідомими обставинами збройної агресії для подальшого захисту своїх прав щодо матеріальної компенсації наслідків такої агресії з підстав того, що у даній справі не порушується питання про компенсацію завданої заявникам шкоди, а винесено на розгляд суду лише питання про причини переселення заявників.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників внаслідок збройної агресії Росії, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, які просять визнати заявники, визначено нормами законодавства України, а тому підстав для задоволення даної заяви немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Відповідно до п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах ЗУ «Про оборону України» та ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Так, за приписами ст.2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою ВРУ від 27.01.2015 №129-УІІІ затверджено Звернення ВРУ до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також, ВРУ Постановою від 21.04.2015 №337-VІІІ схвалила текст Заяви ВРУ «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим.

Крім того, згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (на норми якого посилаються заявники) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

З цього слідує, що оскільки сам факт внутрішнього переміщення заявників є наслідком збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог вищезазначеного Закону дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, які наявні у заявників та форма яких законодавчо закріплена, не містять відомостей про причини переміщення заявників, у підтвердження їх вимог, адже жодними правовими нормами не встановлена вимога, що для того, щоб отримати захист своїх конституційних прав у суді особа, яка потерпіла від збройної агресії, має надавати ті чи інші довідки у підтвердження даного факту.

При цьому ч.1 ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» пов'язує факт внутрішнього переміщення осіб із місць свого проживання із наявністю там збройних конфліктів, що в свою чергу, є загальновідомим фактом, по що зазначено в самому законі.

Далі, відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З наведеного вище, а також з роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, судом можуть встановлюватися юридичні факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян (тобто факти у сфері приватного права).

В даному випадку заявники просять суд встановити вказаний факт, як такий що має юридичне значення, обґрунтовуючи тим, що від його встановлення залежить виникнення у заявників права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричиненої неправомірними діями держави-агресора, що по своїй правовій природі є деліктним правовідношенням, а не юридичним фактом від якого залежить виникнення, зміна або припинення будь - яких особистих чи майнових прав заявників.

Приписами ст.27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань.

Чинним законодавством України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України та ратифікованих Україною міжнародних актів в цій галузі, що є невід'ємною частиною національного законодавства України, право на життя, безпеку та захист такого права, в тому числі шляхом звернення до суду, а також обов'язок держави захищати права громадян є, абсолютним як правом, так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що звернення з даною заявою обумовлено тим, що заявники мають намір визначити свій статус в якості осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 у ролі жертв, адже відповідно до ст. 4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Отже застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Апеляційні доводи про відсутність спору про право у даній справі та про те, що заявники не порушують питання про компенсацію завданої їм шкоди, а просять тільки про встановлення юридичного факту, правового значення не мають, оскільки не стосуються висновків суду про відсутність правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження юридичного факту, що відноситься до сфери публічного права та є загальновідомим.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 18 жовтня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :