АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування вона є власником квартири АДРЕСА_1. На момент укладення зазначеного договору у спірній квартирі значиться зареєстрованим відповідач, який не є членом її сім'ї, а також не є членом сім'ї попереднього власника квартири. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не має наміру та продовжує користуватись належною їй квартирою шляхом збереження реєстрації за вказаною адресою, чим порушує її права на користування і розпорядженням своїм майном.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року позов задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що він був зареєстрований у спірній квартирі як член сім'ї колишнього власника ОСОБА_4, шлюб з якою було розірвано 22 жовтня 2015 року. Однак, незважаючи на розлучення, відповідач продовжував користуватись всіма правами члена сім'ї ОСОБА_4, а тому має право користування спірною квартирою, що узгоджується зі ст. 156 ЖК УРСР.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаній квартирі з 8 квітня 2005 року, як член сім'ї попереднього власника квартири ОСОБА_4

В подальшому шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, що не заперечується сторонами.

Відповідно до положень ст. ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією викладеної в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 № 6-158цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом установлено, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_4 та остання не надавала йому згоди на користування належною їй на праві власності квартирою.

Отже, право користування члена сім'ї власника квартири кореспондується та є похідним від права власності на квартиру попередніх власників ОСОБА_1, яка є колишньою дружиною відповідача, та ОСОБА_7, яка є його донькою.

Таким чином, з моменту укладення договору дарування квартири від 22 січня 2016 року, право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 припинилося в силу ст. 346 ЦК України й, відповідно, припинилося право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сім'ї, та виникло у ОСОБА_4, яка в свою чергу не надавала згоди на користування спірною квартирою відповідачу.

Ураховуючи те, що відповідач не є членами сім'ї нового власника квартири, право його користування було припинене з часу укладення договору дарування квартири, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач має право користування спірним житлом на підставі ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР є необґрунтованими, оскільки вказана стаття передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді: