АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4690/16 Головуючий 1 інстанції: Константинов Д.С.
Справа № 626/1032/15-ц Доповідач: Коровін С.Г.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Коровіна С.Г.

суддів - Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

при секретарі - Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа Красноградська міжрайонна державна податкова інспекція в Харківській області про стягення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3заборгованість за договором позики від 04 квітня 2013 року у сумі 22158,90грн. та судовий збір в сумі 263, 60 грн., а всього 22422,50 грн. Під час судового розгляду позивач кілька разів збільшувала позовні вимоги, але під час останнього засідання наполягала на первісному варіанті.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, та пояснила, що між нею ОСОБА_1 04 квітня 2013 року було укладено договір позики грошових коштів на суму 3000 грн. строком на два роки зі сплатою щомісячно 8% на місяць від фактичної суми позики. Цього ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 04 квітня 2013 року. За умовами договору позичальник був зобов'язаний повертати позику щомісячними платежами в розмірі не менш ніж 125, 00 грн., не пізніше 04 числа кожного місяця. В період з 04 квітня 2013 року по дату подання позовної заяви до суду ОСОБА_1 не сплачувала кошти, чим грубо порушувала вимоги п. 3.2 договору позики. Так заборгованість по поверненню позики на дату подання позову становить 3000 грн.

Крім того, за умовами даного договору, позичальник був зобов'язаний за користування позикою, щомісячно не пізніше 04 числа кожного місяця сплачувати плату, нараховану за час користування позикою від фактичної суми, яка знаходилась в користуванні, по ставці 8% в місяць, що розраховувалась щоденно від наданої суми позики, яка знаходиться в користуванні позичальника. Сплата процентів здійснювалась позичальником несвоєчасно, з порушенням граничних термінів щомісячної обов'язкової плати та не в повному обсязі, тобто грубо порушувались вимоги п.1.3 та п. 3.1 договору позики, в результаті чого заборгованість по сплаті процентів склала станом на 12 травня 2015 року 3583,90 грн.

Також, договором позики від 04 квітня 2013 року п.п. 4.2 передбачено, що виконання зобов'язання забезпечується неустойкою у вигляді грошової суми в розмірі 100% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання щодо повернення позики зазначеного п. 1.1, 2.1., 3.3. даного договору, які позичальник повинен передати позикодавцю у разі порушення ним зобов'язання. На даний час неустойка становить 3000,00 грн.

Відповідно до п. 4.3 вказаного договору у разі прострочення терміну щомісячної плати процентів у строки, визначені в пункті 1.3 договору, з «Позичальника» стягується пеня в розмірі 0,7% від залишку неповернутої позики, яка знаходиться в користуванні «Позичальника», за кожний день прострочення платежу. Таким чином заборгованість за пенею складає 12575,00 грн.

Відповідачі не виконували умови договору, тому позивачем були направлені листи - попередження (а.с. 18-20).

До даного часу грошові кошти відповідачами не повернуті, отже, сума заборгованості за договором позики, яку просить стягнути позивач, становить 22422,50 грн. з них:

- сума грошової позики - 3000,00 грн.;

- сума заборгованості по сплаті процентів - 3583,00грн.;

- сума пені - 12575,00 грн.;

- неустойка в сумі - 3000,00 грн., та сплачену суму судового збору в розмірі 263, 60 грн.

В зв'язку з викладеним позивач і просила суд стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості в розмірі 22422,50 грн.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лобач Н.І. письмових пояснень не надала, пояснила, що з позовними вимогами частково згодна, а саме визнають:

-3000 грн. сума позики;

-2484,00 сума пені;

-2008,44 сума заборгованості по відсотках;

-3000 грн. неустойка, в задоволенні іншій частині позовних вимог просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заперечення, та просив провести розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1та ОСОБА_3солідарно на користь ОСОБА_2суму позики 3000 грн. (три тисячі грн. 00 коп), суму заборгованості по сплаті процентів 3583,90 грн. (три тисячі п'ятсот вісімдесят три грн. 90 коп.) пеню в розмірі 2484 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят чотири грн. 00 коп), неустойку в розмірі 3000 грн. (три тисячі грн. 00 коп) всього 12067,90 грн. (дванадцять тисяч шістдесят сім грн. 90 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1та ОСОБА_3солідарно на користь ОСОБА_2судовий збір в розмірі 263,60 грн. (двісті шістдесят три грн. 60 коп.).

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1подала на нього апеляціну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з неї заборгованості за договором позики, а саме неустойки в сумі 3000 грн., та стягнення солідарно з ОСОБА_3 суми позики в розмірі 3000 грн., суми неустойки в розмірі 3000 грн., суми заборгованості зі сплати процентів в розмірі 3583,90 грн., та пені в розмірі 2484 грн.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції були порушенні норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Апелянт вказала, що суд першої інстанції не застосував строки позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбачені ч.2 ст. 258. Також вважає, що у позивача сплинув строк для пред'явлення позову до ОСОБА_3 про задоволення вимог за рахунок поручителя, оскільки вимога про погашення заборгованості та повернення позики позивачем надсилалась 09.08.2013 року, а позов пред'явлений лише у травні 2015 року, що, на думку апелянта, суперечить висновкам, викладеним у постанові ВСУ по справі №6-53цс14 від 17.09.2014 року.

Особисто ОСОБА_3 рішення суду не оскаржив. В судове засідання сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю доповідача, представника ОСОБА_1, перевіривши обставини справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і просила стягнути з них заборгованість за договором позики. Позивач зазначала, що між нею та ОСОБА_1 04 квітня 2013 року було укладено договір позики грошових коштів на суму 3000 грн. строком на два роки зі сплатою щомісячно 8% від фактичної суми позики. Крім того 04 квітня 2013 року дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

За умовами договору позики позичальник був зобов'язаний повертати позику щомісячними платежами в розмірі не менш ніж 125, 00 грн., не пізніше 04 числа кожного місяця. В період з 04 квітня 2013 року по дату подання позовної заяви до суду ОСОБА_1 не сплачувала кошти за договором, чим грубо порушувала вимоги п. 3.2 договору позики. Позивач стверджувала, що заборгованість за позикою на час звернення до суду складала 3000 грн.

Крім того, за умовами даного договору, позичальник був зобов'язаний за користування позикою, щомісячно не пізніше 04 числа кожного місяця сплачувати плату, нараховану за час користування позикою від фактичної суми, яка знаходилась в користуванні, по ставці 8% в місяць, що розраховувалась щоденно від наданої суми позики, яка знаходиться в користуванні позичальника. Сплата процентів здійснювалась позичальником несвоєчасно, з порушенням граничних термінів щомісячної обов'язкової плати та не в повному обсязі, тобто грубо порушувались вимоги п.1.3 та п. 3.1 договору позики, в результаті чого заборгованість по сплаті процентів склала станом на 12 травня 2015 року 3583,90 грн.

Також, договором позики від 04 квітня 2013 року п.п. 4.2 передбачено, що виконання зобов'язання забезпечується неустойкою у вигляді грошової суми в розмірі 100% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання щодо повернення позики зазначеного п. 1.1, 2.1., 3.3. даного договору, які позичальник повинен передати позикодавцю у разі порушення ним зобов'язання. На даний час неустойка становить 3000,00 грн.

Відповідно до п. 4.3 вказаного договору у разі прострочення терміну щомісячної плати процентів у строки, визначені в пункті 1.3 договору, з «Позичальника» стягується пеня в розмірі 0,7% від залишку неповернутої позики, яка знаходиться в користуванні «Позичальника», за кожний день прострочення платежу. Таким чином заборгованість за пенею складає 12575,00 грн.

На час звернення до суду грошові кошти відповідачами не повернуті, сума заборгованості за договором позики, яку просить стягнути позивач, становить 22422,50 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно пункту 1.3 договору позики від 04 квітня 2013 року сторони узгодили відсотки за користування позикою, по ставці 8% в місяць. Враховуючи зазначене суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачів відсотки в розмірі 3583,90 грн.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін.

Стаття 623 ЦК України передбачає, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України строк позовної давності для пені встановлений в один рік. Суд першої інстанції застосував саме цей строк для нарахування пені.

Судом першої інстанції встановлено, що розмір пені обрахований судом значно перевищує розмір самої позики, відсотків за користування позикою і обґрунтовано зменшив розмір пені до 2484,00 грн.

Поручитель ОСОБА_3 рішення суду не оскаржив. Він не уповноважував ОСОБА_1 на оскарження рішення суду в частині задоволення позовних вимог відносно нього.

ОСОБА_1, заявила в апеляційному суді, що позовні вимоги ОСОБА_2 фактично визнає, з розміром вимог згодна і вже виконує рішення суду. Вона фактично незгодна з тим, що заборгованість стягнута солідарно з неї та ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року. у справі №6-53цс14.

Договором поруки від 04 квітня 2013 року не встановлений календарний строк його дії, але у договорі зазначено, що поручитель приймає на себе обов'язок в повному обсязі за повернення позики у межах договору. Строк дії договору поруки визначено «до повного виконання зобов'язання». Строк виконання зобов'язання по поверненню позики встановлений до 04 квітня 2015 року. Відповідно передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк припинення поруки починається поруки з 04 квітня 2015 року - моменту закінчення договору позики. З позовом до боржника та поручителя ОСОБА_2 звернулася до суду 12.05.2015 року тобто з позовом про стягнення заборгованості як з позичальника так і з поручителя позивачка звернулася до суду своєчасно. Підстав для відмови у стягнення заборгованості з поручителя з цих підстав немає.

Суд першої інстанції дав належну оцінку наданим доказам і обґрунтовано задовольнив позов. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Іншого розрахунку заборгованості відповідачі суду не надали. Крім того ОСОБА_1 в апеляційному суді розмір заборгованості визнала.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -