Справа № 462/9079/14 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/487/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_7, його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості, розмір якої з врахуванням уточнень становить: 1039045.80 грн. що еквівалентно на день пред"явлення позову 49000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ та стягнення з ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 407136,00 грн., що еквівалентно на день пред"явлення позову 19200 доларів США згідно офіційного курсу НБУ.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання договорів позики від 29.06.2007 року та від 20.09.2007 року неукладеними та визнання боргової розписки від 20.09.2007 року недійсною.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 1039045. 80 грн. боргу, що еквівалентно 49000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 407136,00 грн. боргу, що еквівалентно 19200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 3654,00 грн. судового збору в рівних частинах, тобто по 1827 гривень 00 коп. з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів позики неукладеними та боргової розписки недійсною відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_2, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що відповідно до п. 3 договору позики від 29.06.2007 року, оформленого власноручно ОСОБА_7 зазначено, що даний договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей позикодавцем позичальнику, а не з моменту його підписання. Однак, ОСОБА_7 не надав суду жодних підтверджуючих доказів щодо передання ним грошей ОСОБА_4 відповідно до даного договору позики та вимог ст. 1047 ЦК України.

Також апелянт зазначає, що надана ОСОБА_7 суду письмова розписка від 20.09.2007 року не може бути доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки, вона не відображає всіх складових договору позики і з її змісту неможливо встановити ким є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 згідно даної боргової розписки, позичальниками чи позикодавцями. Також на думку апелянтів, невірним є твердження суду про виконання ОСОБА_4 договору позики від 29.06.2007 року, оскільки, ним у судовому засіданні заперечувався факт укладення такого договору у зв"язку з відсутністю доказів передачі грошей та ОСОБА_7 не надано доказів, які б підтверджували факт передачі грошей. З наведених підстав апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_7, його представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55 Конституції України).

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі й повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов»язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не повернули позичені кошти, які отримали від ОСОБА_8, що підтверджується договором позики та борговою розпискою про отримання коштів, не виконали зобов»язань по поверненню позичених коштів, що на думку суду, є підставою для їх стягнення в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 червня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 позичив ОСОБА_4 20000 доларів США терміном на 1 місяць, останній внесок підлягав поверненню не пізніше 02 серпня 2007 року.

Судом також встановлено, що 20 вересня 2007 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позичили у ОСОБА_7 50000 доларів США, які зобов'язувалися повернути до 31 грудня 2007 року, що підтверджується розпискою відповідачів про отримання коштів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору позики від 29.06.2007 року та боргової розписки про отримання коштів від 20.09.2007 року неукладеними, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції тверджень відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про те, що вони не підписували договори позики від 29 червня 2007 року та від 20 вересня 2007 року, що підписи в зазначених договорах їм не належать, оскільки такі їх твердження спростовуються висновками почеркознавчої експертизи № 1937/1968 від 03 липня 2015 року, які були взяті судом до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції достовірно з'ясовано, що договори позики були підписанні відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ними не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на безгрошовість спірних договорів, крім того, і боргова розписка від 20.09.2007 року, і договір позики від 29.06.2007 року, з врахуванням положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України підтверджують факт позики ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошових коштів у ОСОБА_7

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права, визначеним спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини, є визнання правочину недійсним.

На думку колегії суддів позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання неукладеною розписки про отримання грошових коштів від 20.09.2007 року і про її недійсність, є суперечливими, задоволення позовної вимоги про визнання договору позики неукладеним виключає задоволення позовної вимоги про визнання цього договору недійсним, оскільки не може бути визнано недійсним договір, який не був укладений.

Вірними є висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про визнання боргової розписки про отримання грошових коштів від 20.09.2007 року недійсною, оскільки у позовній заяві відсутні посилання на норми матеріального права, передбачені чинним законодавством для визнання недійсними договорів, які на думку позивачів є підставами для визнання розписки про отримання коштів від 20.09.2007 року недійсною.

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання неукладеними договору позики від 29.06.2007 року та боргової розписки про отримання грошових коштів від 20.09.2007 року, та визнання недійсною боргової розписки про отримання грошових коштів від 20.09.2007 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інтонації про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свої зобов»язання по поверненню грошових коштів не виконали, борг не повернули, про що свідчать наявні у ОСОБА_8 оригінали договору позики від 29.06.2007 року та боргової розписки про отримання коштів від 20.09.2007 року, які зберігалися у позикодавця ОСОБА_7 і були долучені ним до матеріалів справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до висновку про під ставність позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на його користь позичених коштів.

В матеріалах справи наявні докази про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зверталися до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, а також зазначили про необхідність застосування статей 256 -258, 261, 262, 266, 267 ЦК України, подали до суду заяву, в якій просили у задоволенні позову відмовити за спливом позовної давності.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з роз»ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2, ОСОБА_4 і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції заперечували часткове повернення ОСОБА_7 позичених коштів 23.10.2010 р., 22.09.2012 р., 25.06.2010 р., 28.08.2012 р.

Звернувшись із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заперечили часткове повернення ними ОСОБА_7 коштів за договором позики та за борговою розпискою, вказували на відсутність належних доказів часткового повернення позичених коштів та ствердили про те, що записи в договорі позики та в борговій розписці зроблені ОСОБА_7 з метою переривання перебігу позовної давності, що на їх думку свідчить про пропуск позивачем позовної давності.

Вирішуючи спір в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 грошових коштів за договором позики від 29.06.2007 року та за борговою розпискою про отримання коштів від 20.09.2007 року, суд першої інстанції не виконав вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного та всебічного з»ясування фактичних обставин справи, не перевірив доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про те, що вони частково кошти не повертали, те, що в матеріалах справи відсутні належні докази їх повернення, не перевірив їх твердження про те, що записи ОСОБА_7 в договорі позики від 29.06.2007 року та в розписці про отримання коштів від 20.09.2007 року, зроблені ним з метою переривання перебігу позовної давності, не перевірив наявність чи відсутність інших доказів на підтвердження часткового повернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позичених коштів, а відтак зробив передчасний висновок про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Зробивши висновок про підставність позову ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики від 29.06.2007 року та за борговою розпискою про отримання коштів від 20.09.2007 року, суд першої інстанції не перевірив, чи дійсно відповідачами вчинялися дії, які свідчать про визнання боргу, а саме, його часткового погашення, вчинення яких відповідачами категорично заперечується.

Суд першої інстанції не перевірив тверджень відповідачів про те, що вони частково кошти ОСОБА_7 не повертали, не дав належної оцінки записам ОСОБА_7 в договорі позики від 29.06.2007 року та борговій розписці про отримання коштів від 20.09.2007 року, не з»ясував, чи є такі записи достатнім доказом переривання перебіг позовної давності.

Стягуючи солідарно з ОСОБА_2 та з ОСОБА_4 кошти за розпискою про отримання коштів від 20.09.2007 року, судом не враховано тієї обставини, що в розписці міститься запис про повернення частини позичених коштів лише ОСОБА_2, а запис про часткове повернення коштів ОСОБА_4 - відсутній, що доводить ту обставину, що кошти ним за борговою розпискою не поверталися.

Обов»язком позикодавця при прийнятті виконання зобов»язання боржником є видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або у разі неможливості повернення боргової розписки вказати про це у виданій розписці. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов»язку по поверненню позичених грошових коштів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_4 28.08.2012 року частково погасив борг, який виник у зв'язку з невиконанням ним зобов'язань за договором позики від 29.06.2007 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом 23.10.2010 р. та 22.09.2012 року частково погасили спільний борг, який виник згідно з розпискою від 20.09.2007 року, а відтак прийшов до висновку, що перебіг позовної давності був перерваний вчиненням відповідачами вищевказаних дій. І оскільки з даним позовом ОСОБА_7 звернувся до суду 29 грудня 2014 року, вважав, що правових підстав для відмови у задоволенні його позову в зв'язку зі спливом позовної давності немає.

На думку колегії суддів до такого висновку суд першої інстанції прийшов не з»ясувавши фактичні обставини справи і за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 23.10.2010 р. та 22.09.2012 р. коштів за розпискою від 20.09.2007 року, та повернення коштів ОСОБА_4 25.06.2007 р. та 28.08.2012 р. за договором позики від 29.06.2007 року.

За таких обставин колегія суддів не може погодитися з судом першої інстанції, який прийшов до висновку про стягнення коштів за розпискою та за договором позики, оскільки суд першої інстанції не з»ясував питання пропуску позивачем строку позовної давності, не з»ясував факт повернення коштів, чи такі кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсно поверталися, не з»ясував, чому на борговій розписці і на договорі позики, які зберігалися у кредитора, не має запису боржників з їх підписами про повернення коштів ОСОБА_7

Доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про те, що одноособовий запис ОСОБА_7 про часткове повернення ними коштів в договорі позики від 29.06.2007 року та в розписці про отримання коштів від 20.09.2007 року, є не що інше, як намагання ОСОБА_7 довести переривання перебігу позовної давності, не спростовані позивачем належними доказами.

За відсутності належних та допустимих доказів вчинення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дій, які свідчать про переривання перебігу позовної давності, висновок суду про задоволення позову ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики від 29.06.2007 року та за борговою розпискою про отримання коштів від 20.09.2007 року є необґрунтованим.

А відтак, суд першої інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 29.06.2007 року та за борговою розпискою від 20.09.2007 року наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, якими є відмова у задоволенні позову ОСОБА_7

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 1039045. 80 грн. боргу, що еквівалентно 49000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 407136,00 грн. боргу, що еквівалентно 19200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про відмову ОСОБА_7 в задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 1039045. 80 грн. боргу, що еквівалентно 49000 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 407136,00 грн. боргу, що еквівалентно 19200 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ на день винесення рішення - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.