АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішеннямДніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2015 у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про недопущення порушення правил співжиття у квартирі АДРЕСА_1 відносно зареєстрованих у даній квартирі осіб ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Справа № 755/32084/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5020/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати в частині попередження ОСОБА_3 про недопущення порушення правил співжиття у квартирі АДРЕСА_1 вважає , що він не заважає позивачу у проживанні в спірній квартирі у зв'язку з чим правових підстав для його попередження судом першої інстанції не було. Посилається на порушення судом норм процесуального права, на неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи та не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при вирішенні справи суд не врахував, що між колишнім подружжям існував спір про користування квартирою, в якій він проживає з часу народження. Такій спір вирішено судом і на теперішній час питання щодо користування зазначеної квартири між сторонами не існує. Зазначив, що вирішуючи питання щодо застосування до нього попередження, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач такі вимоги до суду не висувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факти наведені у позовній заяві знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді першої інстанції, але оскільки до відповідача не застосовувалися заходи громадського впливу необхідно обмежитися лише його попередженням про можливе виселення.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 22.09.2010 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 18.01.2008 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 55 було розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва (а. с. 7-8). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6). ОСОБА_4 - позивач по справі проживає в спірній квартирі АДРЕСА_1, в якій відповідач мешкає від дня народження (а. с. 94). Зазначена квартира є двокімнатною, загальною площею 46,04 кв.м., не приватизована. Між сторонами по справі існував спір щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідач після розлучення з позивачем намагався створити другу родину. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012 позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_10 про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково. Виселено із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_10.; зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 та неповнолітньому сину ОСОБА_6 у проживанні в зазначеній квартирі та вселено останніх у спірну квартиру (а. с. 11-15). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2012 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 16-19). 05.09.2014 до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло подання ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві про те, що ОСОБА_3 не виконує рішення суду від 20.03.2012 (а. с. 60). У зв'язку з невиконанням рішення суду про зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 з неповнолітнім сином у проживанні у спірній квартирі державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві направлялося подання до Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 03.09.2014 про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбачено ст. 382 КК України (а. с. 21-23). Позивач, вказуючи, що рішення суду про її з дитиною вселення за адресою реєстрації, відповідач не виконує, не допускає з дітьми до зазначеної квартири, чим порушує їхні права на житло, у зв'язку з чим звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Матеріали справи свідчать, що у спірній квартирі, яка є не приватизованою, зареєстровані ОСОБА_4 - позивач з 2008 року, ОСОБА_6 - син з 2008 року, ОСОБА_7 - дочка з 2012 року та ОСОБА_3 з 1987 відповідно до довідки № 430 від 25.02.2015 виданої ЖРЕО № 401 (а. с. 94).

Відповідно до ч. 1 ст. 116ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або іншихзаінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилогоприміщення.

Виселення вказаних у ст. 116 ЖК осіб без надання іншого жилого приміщення - санкція за скоєне правопорушення.

Коментована стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень;

б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Колегія суддів вважає, що позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження винних дій з боку відповідача, які могли бути підставою для застосування до останнього ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Посилання позивача на наявність рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_10 про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково. Виселено із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_10.; зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 та неповнолітньому сину ОСОБА_6 у проживанні в зазначеній квартирі та вселено останніх у спірну квартиру (а. с. 11-15), колегія суддів вважає таким, що не може бути підставою для застосування до відповідача положень ч. 1 ст. 116 ЖК України, оскільки таке рішення лише вказує на спір, який існує між сторонами по справі щодо користування зазначеною вище квартирою.

Також, на думку колегії суддів не є належним доказом на підтвердження позовних вимог і посилання в позові на довідку слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.02.2015, відповідно до якої досудовим розслідуванням встановлено, що 29.11.2011 ОСОБА_3 самоправно змінив замки на вхідних дверях в квартирі №104 і не пускав ОСОБА_4 з неповнолітнім сином до даної квартири, чим створив перешкоди у користуванні останньою, оскільки до теперішнього часу відповідач за вказані дії до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався.

Крім того, колегія звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Матеріали справи свідчать, що позивач в своїй позовній заяві не висувала вимогу щодо попередження відповідача про недопущення порушення правил співжиття (підтверджено представником відповідача в судовому засіданні), що не було доведено позивачем при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, при розгляді справи встановлено, що дії позивача та його представника (матері), з приводу виселення відповідача можливо розцінювати як такі, що направлені лише на те, щоб позбавити відповідача права на проживання в спірній квартирі, в якій останній зареєстрований з 1987 року.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313-318 ЦК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк