РІШЕННЯ

Іменем України

01лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Богун О.О.

При секретарі Рибак К.О.

За участю представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, державний нотаріус четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що після смерті свого батька ОСОБА_11 залишився єдиним спадкоємцем його майна, а саме: квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. М. Малиновського, 8/58, власником якої був його батько. До смерті батька ОСОБА_11 з 16 серпня 2002 року квартира за адресою у АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності членам родини позивача, а саме: діду - ОСОБА_12, бабусі - ОСОБА_13, та його батькові - ОСОБА_11. ОСОБА_13 померла у 2012 році. Спадщину на протязі півроку після її смерті ніхто з родичів не оформлював. ОСОБА_12 помер 27 жовтня 2013 року. Після смерті діда, у жовтні 2013 році зник батько позивача - ОСОБА_11, який постійно мешкав у вищезазначеній квартирі. Оскільки позивач з батьком рідко бачився, то позивач про його зникнення дізнався від сусідки з цього підїзду, яка сама розшукала та повідомила позивачу, що якісь сторонні особи приходять до квартири. Після чого позивач на початку січня 2014 року звернувся до правоохоронних органів, а саме до райвідділу міліції в АНД районі м. Дніпропетровська, з заявою щодо зникнення його батька. На звернення позивача була надана відповідь майже через 10 місяців, коли адвокат позивача склав запит на імя начальника АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл. Відповіддю від 31 жовтня 2014 № 44/6548 було повідомлено, що батька позивача 31.01.2014 було знайдено, допитано та що він зниклим не являється. У жовтні 2014 року позивачу була надана постанову про закриття кримінального провадження від 31 січня 2014 року. Однак позивач таким даним не повірив, оскільки батька ніхто не шукав, бо дивним чином його батько, який весь свій час мешкав у квартирі, нібито працював у м. Дніпропетровську охоронцем на автостоянці, яка розташована по вул. Полтавське шосе, помер 18 березня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 вересня 2014 року. Тобто, позивач завчасно почав сповіщати про те, що батько зник. Через три місяця, на думку позивача, батька вбили, а тіло вивезли у м. Пятихатки Дніпропетровської області й кинули на узбіччя проїжджої частини. За цей час з січня 2014 по березень 2014 квартира АДРЕСА_2 була двічі продана й перепродана. ОСОБА_6, позивач попереджав 15 січня 2014 року, що таке може відбутися та просив своїм листом на імя начальника АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області почати розшук батька та попередити скоєння злочину. Коли позивач поїхав шукати труп свого батька йому повідомили у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пятихатського районного управління юстиції, що свідоцтво про смерть було вже було видано, але не повідомлено кому. Позивачу видали таке свідоцтво з надписом повторно. При цьому, крім позивача більше нікого не було з тих, хто мав би право отримувати таке свідоцтво. Позивач залишився єдиним його сином та спадкоємцем. В квартирі АДРЕСА_2 зараз мешкають невідомі особи, які повідомили, що вони купили вказану квартиру. Через запити адвоката позивач дізнався, що вказана квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 серпня 2002 № 4/251-02 належала ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_11. Однак таких свідоцтв виявилося два і обидва є різними, оскільки одне виготовлене на типографії ЗАТ НПФ «Укрспецмонтажпроект», а інше на бланку «Валгрем». Підписи керівника органу приватизації ОСОБА_14 є різними, стиль написання в свідоцтві, яке видавалося нібито в один день на різних бланках різний, почерк особи, що заповняла бланк - різний, а на одному з них є ще й надписи нотаріусів. В договорі купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 13 січня 2014 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9, та зареєстрований під № 56, вказано, що ця квартира належала ОСОБА_11 в цілій частині. Це не могло бути так, бо спадщину після смерті ОСОБА_13 ніхто не оформлював, а дід ОСОБА_12 взагалі помер у жовтні 2013 року і на день оформлення правочину 13 січня 2014 у приватного нотаріуса ОСОБА_9 також ще не пройшло шести місяців. На підставі зазначеного позивач, з урахуванням заяви про зміну підстави та предмета позову (т. 2 а.с. 200-202) просить суд:

-визнати недійсним свідоцтво про право спадщини за законом на 1/3 частини квартири № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, від померлого спадкодавця ОСОБА_12 його спадкоємцю ОСОБА_11 від 26 грудня 2013 року, що видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м., укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9 в реєстрі за № 56 від 13 січня 2014 року;

-скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м. за Громадянином України ОСОБА_8, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешкає у м. Дніпропетровську, 49098, вул. М. Малиновського, 8/58 та громадянкою України ОСОБА_3, Ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешкає у м. Дніпропетровську, 49098, вул. М. Малиновського 8/58;

-витребувати з чужого незаконного володіння квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_3, застосувавши наслідки недійсності правочину;

-визнати право приватної власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_5 на квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського будинок 8 від померлого спадкодавця ОСОБА_12 та спадкодавця ОСОБА_11;

-стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні надали пояснення аналогічні змісту позову, на задоволенні позову наполягали.

Відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечували в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 проти позову заперечив в повному обсязі.

Третя особа - державний нотаріус четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 до судового засідання не зявилася, про часу, дату та місце слухання справи сповіщена належним чином, в своїх письмових запереченнях проти обставин, викладених в позові, посилаючись на їх безпідставність та неправомірність.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 до судового засідання не зявилася, про часу, дату та місце слухання справи сповіщена належним чином, надала суду заяву з проханням перенесення слухання справи, в звязку з перебуванням її представника у відпустці.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_3, згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 серпня 2002 року, виданого згідно розпорядження №4/251-02 від 16 серпня 2002 року належала ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_11, що підтверджується копією довідки БТІ (т. 1 а.с. 210) та копією свідоцтва про право власності на житло (т. 1 а.с. 194).

Згідно копії свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 126), ОСОБА_13 померла 27 листопада 2010 року.

Спадщину після смерті останньої прийняв її син ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 124, 129).

Чоловік спадкодавці ОСОБА_12 від прийняття спадщини відмовився на користь ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 125).

01 червня 2011 року ОСОБА_10 - державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_11 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким останній успадкував належну померлій 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 153).

Згідно копії актового запису про смерть (т. 2 а.с. 198), ОСОБА_12 помер 27 жовтня 2013 року.

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 надана копія спадкової справи до майна ОСОБА_12, за якою 10 грудня 2013 року заяву про прийняття спадщину до нотаріуса подав син померлого ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 101).

26 грудня 2013 року приватний нотаріус ОСОБА_9 видала свідоцтво про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 165), зареєстроване в реєстрі за № 3532, за яким спадкоємцем майна померлого ОСОБА_12 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_11

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 3 а.с. 148-149), 25 грудня 2013 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію за ОСОБА_11 права власності в цілому на квартиру АДРЕСА_4

13 січня 2014 року між ОСОБА_11, від імені якого за довіреністю (т. 1 а.с. 172) діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстром № 56, згідно якого ОСОБА_11 передав у власність, а ОСОБА_7 прийняла квартиру № 58, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8 (т. 1 а.с. 169).

04 березня 2014 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстром № 216 продала вказану квартиру в рівних частках ОСОБА_8 і ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 29).

ОСОБА_11, згідно копії актового запису про смерть, помер 13 березня 2014 року.

Позивач ОСОБА_5 є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 13).

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як передбачено ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З позовної заяви вбачається, що на час смерті ОСОБА_11 позивач ОСОБА_5 з останнім постійно не мешкав (позивач, за його твердженням, не мав відомостей про його місцезнаходження починаючи з жовтня 2013 року).

Стороною позивача не надавалися суду докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_5 у межах шестимісячного строку до нотаріуса була подана заява про прийняття спадщини після смерті батька.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право спадщини за законом на 1/3 частини квартири № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, від померлого спадкодавця ОСОБА_12 його спадкоємцю ОСОБА_11 від 26 грудня 2013 року, що видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, суд виходить з наступного.

Як передбачено ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-78цс13 від 25 грудня 2013 року, згідно якого відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині ОСОБА_5 посилається на невідповідність даних, які надавав ОСОБА_11 нотаріусу при оформленні правочину, зокрема надання ним недійсного свідоцтва про смерть ОСОБА_12, та несправжнього свідоцтва про право власності на спадкову квартиру.

Суд виходить з того, що ОСОБА_11 був спадкоємцем ОСОБА_12 за законом першої черги, що сторонами не оспорюється, від права на спадкування усунений не був.

Дослідженими судом доказами не встановлені особи, які б мали переважне перед ОСОБА_11, або рівне з ним право на спадкування належної ОСОБА_12 частки квартири.

Оскільки ані особисті права позивача, ані права позивача як спадкоємця ОСОБА_11, при видачі зазначеного свідоцтва відповідачами порушені не були, за відсутності порушення права воно не потребує судового захисту, і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9 в реєстрі за № 56 від 13 січня 2014 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦП України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 662 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач посилається на приписи ст.ст. 230, 231, 232 ЦК України, наголосивши на тому, що власниками квартири були ОСОБА_16, ОСОБА_12 та ОСОБА_11, які померли, спадщину ніхто із спадкоємців не оформлював. Також на тому, що цим скористалися невідомі особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які ввійшли в довіру до померлого батька, злочинним шляхом підробили правовстановлюючі документи, а приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчила правочин за участю осіб, які видавали себе за інших людей, не пересвідчилася в їх правоздатності та не ідентифікували таких людей, державний нотаріус Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 не пересвідчившись в документах та справжності підпису ОСОБА_11, у січні 2014 року видала на руки його довіреній особі ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 ЦК України вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За частиною 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України).

Обґрунтування позовних вимог фактично зводиться до того, що волевиявлення ОСОБА_11 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, як це передбачено ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Суд виходить з того, що укладаючи оспорюваний правочин ОСОБА_11 діяв не особисто, а його інтереси під час укладення договору купівлі-продажу за довіреністю представляв ОСОБА_6, який діяв на підставі нотаріально-посвідченої довіреності.

При цьому суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-619цс15 від 01 липня 2015 року, згідно якого відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

За змістом вищевказаної довіреності (т. 1 а.с. 172), ОСОБА_11 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої приналежності по питанню розпорядження належною йому квартирою номер 58 у будинку № 8 по вул. маршала Малиновського у місті Дніпропетровську. Для цього представникові було надане право вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження вказаним нерухомим майном, зокрема договори купівлі продажу, на умовах, яку вони обговорили і вважають вигідними для них.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дійсність зазначеної довіреності жодною зі сторін не оспорена, а належні та допустимі докази па підтвердження того факту, що волевиявлення учасника правочину не відповідало його внутрішній волі, суду не надані.

З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги:

-скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м. за Громадянином України ОСОБА_8, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешкає у м. Дніпропетровську, 49098, вул. М. Малиновського, 8/58 та громадянкою України ОСОБА_3, Ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешкає у м. Дніпропетровську, 49098, вул. М. Малиновського 8/58;

-витребувати з чужого незаконного володіння квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського, будинок 8, загальною площею 45,7 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_3, застосувавши наслідки недійсності правочину;

оскільки такі позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права приватної власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_5 на квартиру № 58 що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Маршала Малиновського будинок 8 від померлого спадкодавця ОСОБА_12 та спадкодавця ОСОБА_11, суд дійшов висновку, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач квартиру після смерті батька не успадкував, отже відсутні і право підстави для визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, де треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, державний нотаріус четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :