Справа № 361/6543/14-ц Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/358/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 08.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотечного боргу недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказувало, що 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 уклали договір про іпотечний борг № 487, за умовами якого Банк надав кредит у сумі 135 000,00 доларів США, з цільовим призначенням кредиту на будівництво будинку, зі сплатою 13 % річних та щомісячної комісійної винагороди за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 від кредитної заборгованості на перше число кожного місяця, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 31 липня 2026 року.

01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_6 уклали договір поруки № 488, згідно з яким боржник та поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники й у тому ж обсязі, що і боржник.

ОСОБА_5 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання у частині повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 30 червня 2014 року становить 1 225 336 грн. 88 коп., що складається з: 1 058 898 грн. 86 коп. сума заборгованість за кредитом, 135 384 грн. 29 коп. заборгованості за відсотками, 13 765 грн. 63 коп. комісії, 17 288 грн. 10 коп. пені.

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір відступлення прав вимоги.

ПАТ «Альфа-Банк» просило солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 225 336,88 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Відповідач ОСОБА_6, в свою чергу, подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки № 488 від 01 серпня 2006 року припиненим.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що з 06 жовтня 2008 року було підвищено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13 % до 14 % річних. Однак, про дані зміни його поінформовано не було. Внаслідок даного підвищення змінилося зобовязання і обсяг його відповідальності перед кредитором збільшився. Згоди на підвищення розміру процентної ставки за кредитом ОСОБА_6 не надавав. Крім того, вважав, що позивачем було пропущено строк пред»явлення до нього позову, у зв»язку з чим договір поруки слід визнати припиненим.

ОСОБА_5 до початку слухання справи по суті, також, звернулася до суду із зустрічними вимогами про визнання договору іпотечного боргу недійсним.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що спірний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, внаслідок обману позичальника з боку первісного кредитора ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», так як він надав їй кредитні кошти на споживчі потреби в іноземній валюті, але замовчав про встановлену законом заборону видачі валютних кредитів саме на дані цілі на території України резидентам України. Враховуючи наведене, ОСОБА_5, просила визнати спірний договір іпотечного боргу № 487 від 01 серпня 2006 року недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, та виключити з Державно реєстру іпотек та Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про заборону відчуження іпотечного майна, земельної ділянки та будинку, що знаходяться за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Зазимя, вул. Пролетарська, буд. 5. Крім того зазначала, що розмір заборгованості на її думку є невірним, оскільки не підтверджується первинною банківською документацію, а тому з таким розміром вона не погоджується, вважає його недоведеним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 1 225 336,88 грн. та вирішено питання щодо судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 488, укладений 01 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством) та ОСОБА_6 В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволення первістного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове про задоволення її зустрічних позовних вимог, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та відмови у задоволенні первістного позову в частині стягнення з неї заборгованості.

В частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 рішення суду не оскаржується.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5 уклали договір про іпотечний борг № 487, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 135 000,00 доларів США, з цільовим призначенням кредиту на будівництво будинку, зі сплатою 13 % річних та щомісячної комісійної винагороди за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 від кредитної заборгованості на перше число кожного місяця, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 31 липня 2026 року (а.с. 5-9).

Відповідно до п.3.2 кредитного договору нарахування банком процентів за користування кредитом починається з дати перерахування коштів безпосередньо з позичкового рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з п.2.4 кредитного договору погашення процентів за договором здійснюється позичальником щомісячно, кредиту у відповідності до графіку (додаток № 1), який є невідємною частиною договору.

За правилами п.5.2.1 кредитного договору позичальник зобовязалася погашати заборгованість по кредиту та процентах перед банком відповідно до розробленого графіку погашення, але не пізніше ніж «31» липня 2026 року шляхом внесення готівки на позичковий рахунок № 1987/840, відкритий в філії «Дніпровське відділення ПІБ в м. Києві», МФО 322142 або іншими шляхами, передбаченими законом.

Зі змісту п.п. 6.4. договору вбачається, що за несвоєчасну сплату суми та/або процентів за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу.

01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_6 уклали договір поруки № 488, за умовами якого позичальник та поручитель виступають як солідарні боржники й ОСОБА_6 у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязався виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості в розмірі наданого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів на момент погашення вказаної у п.п.1 п. 2.1 договору іпотечного боргу суми кредиту, неустойки (штрафу, пені) та збитків, завданих кредиторові (п.2.1 договору поруки).

06 жовтня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позичальником ОСОБА_5 укладено договір № 1450/57 про внесення змін до договору про іпотечний борг № 487 від 01 серпня 2006 року, яким змінено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13 % на 14 % річних (а.с. 9).

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до положень якого первісний кредитор передає (відступає), а позивач приймає кредитний портфель та зобовязується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 2.2. даного договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфелю новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових зобовязань, правом на звернення стягнення за зобовязаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зокрема, й право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором № 487 від 01 серпня 2006 року.

Вказані обставини підтверджуються копією додатку № 1 до наведеного вище договору відступлення прав вимоги та витягом з реєстру позичальників (а.с. 26-37, том ІІ а.с. 2-4) та не заперечується відповідачем ОСОБА_5, яка була належно повідомлена про відступлення прав вимоги та сплачувала заборгованість на користь нового кредитора.

З копії розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_5 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 30 червня 2014 року становить 1 225 336 грн. 88 коп., що складається з: 1 058 898 грн. 86 коп. сума заборгованість за тілом кредиту, 135 384 грн. 29 коп. заборгованості за відсотками, 13 765 грн. 63 коп. заборгованості за комісією та 17 288 грн. 10 коп. пені (а.с. 19).

28 липня 2014 року на адреси відповідачів направлено вимоги про дострокове врегулювання спору та сплату у тридцятиденний строк заборгованості у розмірі 103 637, 07 дол. США, що утворилася станом на 30 червня 2014 року (а.с. 20-25).

Частково задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом та стягуючи з відповідача ОСОБА_5 заборгованість, суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, а позивач є належним позивачем, який набув право вимоги до відповідача, позичальник зобовязана повернути кредит, сплатити проценти, комісії та пеню, відповідно до договору та норм чинного законодавства, тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та доведеними.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 суд першої інстанції керувався ст.ст. 203, 215, 230, 627 ЦК України та ст. 60 ЦПК України та виходив з того, що оскільки договір між ОСОБА_5 та первістним кредитором ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» було укладено в належній формі, при укладенні сторони досягли усіх домовленостей та істотних умов договору, були вільними в його укладенні та визначенні його умов, позивач не довела тих обставин, що її було навмисно введено в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, про неможливість на час укладення кредитного договору здійснення банком валютних операцій. Крім того, суд зазначав, що на час укладення спірного договору у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» дана ліцензія була в наявності, а тому позовні вимоги є недоведеними та необгрунтованими.

З такими висновками погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Отже, відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, що вони в силу ст. 60 ЦПК України є необгрунтованими та безпідставними.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Що ж стосується доводів апелянта про недоведеність розміру заборгованості, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки повністю спростовуються наданим позивачем розрахунком, який не був спростований відповідачем жодним належним та допустимим доказом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, за клопотанням з боку відповідача 14 квітня 2015 року було призначено економічну експертизу, щодо визначення розміру реальної заборгованості, яка не була проплачена відповідачем, у зв»язку з чим її не було проведено (а.с.90).

В ході розгляду справи апеляційним судом представник відповідача пояснив, що на їх думку проведення експертизи було недоречним, оскільки банком не було надано на експертизу всієї первинної документації.

Дані твердження представника відповідача розцінюються колегією суддів критично, оскільки в матеріалах справи відсутнє жодне повідомдення експертної установи про неможливість проведення експертизи, через брак необхідних документів.

Що ж стосується розрахунку поданого стороною відповідача, то на думку колегії суддів він не може бути належним та допустимим доказом, оскільки його було проведено особою, яка не є в розумінні діючого законодавства спеціалістом у визначених питаннях, а відповідно ліцензованим фахівцем.

Представнику відповідача в ході розгляду справи, відповідно до ст.10 ЦПК України, колегією суддів було роз»яснено ст.ст. 58-60 ЦПК України, щодо належності та допустимості доказів, і що єдиним доказом на спростування розміру заборгованості може бути лише відповідний висновок експертизи.

Такого клопотання до апеляційного суду не надходило.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

ОСОБА_3