Справа № 465/8376/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/148/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників: П'ятої Львівської державної нотаріальної контори- Зубашевського Н.П.; Кірілової Т.М. - Арутюнової Н.Ф.; ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни, за участю третіх осіб - Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Львівській області, Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, ОСОБА_7, ОСОБА_9, Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни, -

в с т а н о в и л а:

23 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М., в якому просила визнати незаконними дії державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. по посвідченню договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, від 04.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-397 та попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та ОСОБА_7 від 04.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-400, отримання 500 доларів США - незаконними (неправомірними). В обґрунтування позовних вимог зазначає,що 04.02.2011 року між нею та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_7 купила в неї за 160 000 грн. трикімнатну квартиру у АДРЕСА_1, реальна вартість якої становила 384 785,68 грн. Окрім цього, 04.02.2011 року між нею та ОСОБА_7 було укладено попередній договір, відповідно до умов якого вони зобов'язувались у строк до 04.08.2011 року укласти інший договір купівлі-продажу, відповідно до якого на цих же умовах, але за суму в розмірі 236 800 грн., вона - ОСОБА_2 відкупить у ОСОБА_7 цю ж квартиру. Вищевказані договори були посвідчені державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. Зазначила, що договір купівлі-продажу квартири укладався лише для забезпечення виконання нею зобов'язань щодо повернення кредитних коштів з відсотками ОСОБА_9, у якого вона позичила кошти та даний договір фактично приховував договір позики. Ввважає, що державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М. не мала права посвідчувати вищезгадані договори, оскільки такі не відповідали законодавству України, крім того квартира знаходилась у м. Червонограді, де вона - позивачка проживала і була зареєстрована, а ОСОБА_7 не була зареєстрована у м. Львові на момент посвідчення договорів. Вказує, що ОСОБА_7 не могла їй сплачувати 500 доларів США, оскільки за попереднім договором вона вже була продавцем квартири.

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої посвідчення правочинів щодо відчуження квартири проводиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Зазначає, що державний нотаріус не вправі була посвідчувати зазначений правочин у м. Львові, оскільки місцем знаходження майна та місцем реєстрації сторін не було м. Львів. Звертає також увагу на те, що ОСОБА_7 не могла їй сплачувати 500 доларів США, оскільки за попереднім договором вона вже була продавцем квартири. Не погоджується з висновком суду про те, що нею було невірно обрано спосіб захисту свого права, оскільки процесуальним документом, який подається до суду для вирішення спорів цієї категорії є виключно позов. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників: П'ятої Львівської державної нотаріальної контори- Зубашевського Н.П.; Кірілової Т.М. - Арутюнової Н.Ф.; ОСОБА_7 - ОСОБА_8,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні заявлених нею позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. по посвідченню договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1, від 04.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-397 та попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 від 04.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-400, отримання 500 доларів США, - не передбачений нормами цивільного законодавства.

Проте з таким висновком погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідност. 50 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Крім того слід зазначити, що справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право, враховуючи норми ст. 50 Закону № 3425-XII та норми Прикінцевих та перехідних положень Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України. Також процедура оскарження передбачає подання такого процесуального документа, як скарга, однак розгляд справи в порядку позовного провадження передбачає подання позовної заяви, а не скарги, тому назва та зміст ст. 50 Закону № 3425-XII, сформульовані відповідно до положень ЦПК УРСР 1963 року, є застарілими, не відповідають чинному процесуальному законодавству, тому є необхідність викладення ст. 50 Закону № 3425-XII в новій редакції. Проте з урахуванням вимоги ч. 1 ст. 2 ЦПК України, процесуальним документом, який подається до суду для вирішення спорів цієї категорії, є виключно позов. ЦПК України не передбачає можливість розгляду скарг за такими справами. І навіть якщо позивач назвав свій процесуальний документ скаргою чи заявою, то суд в порядку ст. 121 ЦПК України має усунути цей недолік та називати відповідний документ «позовом» чи «позовною заявою».

З матеріалів справи вбачається наступне.

04.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв.м. Продаж вчинено за 160 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3-397.

Цього ж 04.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець ОСОБА_7 та покупець ОСОБА_2 зобов'язувались у майбутньому у строк до 04.08.2011 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв.м., у нотаріальній формі на умовах визначених цим договором. Ціна визначена сторонами в розмірі 236 800 грн., що еквівалентно 29 600 доларів США. Попередній договір купівлі-продажу квартири посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., та зареєстрований в реєстрі за № 3-400.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06.06.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, треті особи на стороні відповідача - державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., КП Червоноградське МБТІ, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору купівлі-продажу цієї ж квартири - скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні»передбачено, що на справи за скаргами на нотаріальні дії або відмови в їх вчиненні поширюються загальні правила цивільного процесуального законодавства. Рішення у справах про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні повинно бути мотивованим і містити аналіз представлених у справі доказів, а також посилання на матеріальні й процесуальні норми права та відповідати вимогам статей 213-215 ЦПК.

Згідно п. 8 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року при вирішення питання щодо обґрунтованості вимог, суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних відносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до ч. І ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ч.ч. 1, 6ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно дост. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Частиною 1ст. 89 ЦК України встановлено, що юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру.

Крім того, згідно вимог ст. 211 ЦК України, якщо в правочині не вказане місце його вчинення, то: 1) місцем вчинення одностороннього правочину є місце вираження волі сторони; 2) місце вчинення дво- або багатостороннього правочину встановлюється відповідно до ст. 647 цього Кодексу.

Статтею 647 ЦК України передбачено, що договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 4, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Водночас згідно із ч. 1ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

З викладеного вбачається, що положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, фізична особа є вільною у виборі місця проживання і фактично може мати кілька місць проживання, проте офіційно зареєстрованим може бути лише одне місце проживання.

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до частини 4 статті 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Частина четверта статті 55 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3201-IV (3201-15) від 15.12.2005 року; в редакції Закону № 614-VI (614-17) від 01.10.2008 року.

Даною правовою нормою місце нотаріального посвідчення правочину пов'язується із а) місцезнаходженням (місцем реєстрації) майна або б) за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 на момент укладення угод не зареєстрова за будь-яким місцем проживання на протязі з 29.11.2010 року по 04.02.2011 рік.

Місцезнаходження майна та реєстрація місця проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1.

В той же час відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Укладаючи та підписуючи оспорювані договори, ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що ОСОБА_7 проживала у АДРЕСА_2.

Отже відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_7 на момент посвідчення договору купівлі-продажу не могла бути умовою, яка б обмежувала здійснення її прав і свобод за місцем її проживання, оскільки це суперечило б демократично проголошеній нормі закону про те, що відсутність реєстрації не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того необхідно зазначити, що позивачка не зазначила у чому саме полягає порушення її цивільних прав або інтересу вчиненою нотаріальною дією, а саме посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу у м. Львові - за місцем проживання ОСОБА_7

Тому заявлена позовна вимога про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. щодо посвідчення 04.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договіру купівлі-продажу квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 3-397, - є безпідставною.

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір являє собою організаційно-зобов'язальну угоду, яка не впливає на правовий режим майна, яке може бути предметом основного договору, оскільки укладання попереднього договору не приводить до виникнення, припинення або переходу прав на майно.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що попередній договір купівлі-продажу не є договором відчуження, а тому положення частини 4 статті 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченнінотаріусом попереднього договору купівлі-продажу не застосовується.

Отже заявлена позовна вимога про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. щодо посвідчення 04.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 попереднього договору купівлі-продажу квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 3-400, - є безпідставною.

Відповідно до ч. 1ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина першастатті 261 ЦК України).

Також колегія суддів зазначає, щостаттями 286, 287 ЦПК 1963 року було визначено десятиденний строк для звернення із скаргою з дня вчинення неправильної нотаріальної дії або відмови вчинити нотаріальну дію та триденний строк з дня її одержання для передання скарги до суду разом з усіма матеріалами. Натомість чинним ЦПК та іншими нормативно-правовими актами спеціальні строки для розгляду справ цієї категорії не визначені, що означає застосування до цих правовідносин загальних строків. Отже, можливість реалізації права на звернення з позовом про оскарження нотаріальної дії або відмову в її вчиненні обмежена загальним строком позовної давності, який визначається у ст. 257 ЦК України та становить три роки. Перебіг строку на подання такої позовної заяви починається з дня, наступного за тим, коли позивачу стало відомо про вчинену нотаріальну дію або про відмову у вчиненні такої дії. Питання про додержання позивачем встановленого для подання позову строку у справах цієї категорії вирішує суд у порядку, визначеному главою 19 ЦК України.

За правилами ч. 3ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду, в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З наведеного вбачається, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зверталась до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності ( т. 1, а.с. 96).

З позовом ОСОБА_2 звернулась 23 грудня 2014 року по спливу більше трьох років після укладення договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору купівлі-продажу квартири, які були нотаріально посвідчені та зареєстровані в реєстрі 04.02.2011 року.

Посилання позивачки, що їй не було відомо про те, що ОСОБА_7 не була зареєстрована в м. Львів, спростовується матеріалами справи, а саме копіями договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору купівлі-продажу квартири, в яких зазначено, що ОСОБА_7 проживає - АДРЕСА_2, при цьому місце реєстрації ОСОБА_7 не зазначено, в той час, як щодо ОСОБА_2 вказано саме місце її реєстрації - АДРЕСА_1, а не проживання.

Відсутність реєстрації ОСОБА_7 у місті Львові підтверджується і копією її паспорта, який долучений до матеріалів справи, оригінал якого оглядався при укладенні вищевказаних договорів, копія якого долучена нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.до матеріалів укладених договорів, з якого вбачається, що на момент укладення зазначених договорів будь-яка реєстрація місця проживання ОСОБА_7 після 29.11.2010 року не здійснювалась.

З копії листа начальника Головного управління юстиції у Львівській області Багряка А.С. за № 1320/1-04 від листопада 2011 року заступнику Директора Департаменту - начальника нотаріату та фінансового моніторингу юридичних послуг Департаменту нотаріату, банкрутства та функціонування центрального засвідчувального органу Журавльову Д.В. вбачається, що з метою належного розгляду звернення, відділом нотаріату було відібрано у нотаріуса справи та копії матеріалів договору купівлі-продажу квартири посвідченого 04.02.2011 року за реєстровим № 3-397 та попереднього договору купівлі-продажу квартири посвідченого 04.02.2011 року за реєстровим № 3-400. Листом повідомляється, що у відповідності до п. 13 Інструкції нотаріусом до матеріалів договору купівлі-продажу так і попереднього договору купівлі-продажу долучено копії паспортів сторін (т. 2, а.с. 162-163).

З копії паспорта ОСОБА_7, яка була подана під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, вбачається, що після зняття з реєстрації місця проживання (АДРЕСА_2) 29.11.2010 року, наступна реєстрація місця проживання ОСОБА_7 була проведена лише 17 березня 2011 року за адресою АДРЕСА_4 (т. 2, а.с. 140-144).

З наведеного вбачається, що позивачка звернулась з вимогами про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності, однак, оскільки колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість даних вимог, то в їх задоволенні слід відмовити не у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а у зв'язку з відсутністю належних законних підстав для їх задоволення.

В задоволені позовної вимоги ОСОБА_2 в частині визнання отриманнявід ОСОБА_7 500 доларів США незаконними у зв'язку з укладенням попереднього договору купівлі-продажу квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 3-400, необхідно також відмовити, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту в даному спорі не передбачений діючим законодавством.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни, за участю третіх осіб - Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Львівській області, Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, ОСОБА_7, ОСОБА_9, Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Шандра М.М.