Провадження №2-з-104/16
у справі №760/8342/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши заяву представника позивача Мунтян Олени Миколаївни про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

04.05.2016 позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним вище позовом.

Одночасно з позовною заявою позивачем в особі представника адвоката Мунтян О.М. подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просить накласти арешт на майно належне відповідачу ОСОБА_3, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову у такий спосіб зазначає, що невжиття вказаних заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі.

Згідно ч. 1 статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у проваджені якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

В зв'язку з цим сторони та інші особи, які беруть участь у справі, судом не викликалися та не повідомлялися про розгляд заяви про забезпечення позову.

Суд, дослідивши подану заяву, матеріали справи приходить до наступного.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 152 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторона ми дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10.05.2016 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Встановлено, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача на свою користь суми боргу в розмірі 1 350 037,80 грн., суми збитків від інфляції в розмірі 20 250,57 грн., суми 3-х процентів річних в розмірі 13 314,96 грн., судового збору в розмірі 6 890,00 грн.

Таким чином між сторонами існує спір у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, а у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача за рішенням суду підлягають стягненню грошові кошти у відповідному розмірі.

Оскільки позивачкою пред'явлено вимоги майнового характеру, то вимога про накладення арешту на майно належне відповідачеві є відповідним способом забезпечення у даній справі.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - належить відповідачу на праві власності.

Отже, забезпечення позову у спосіб зазначений представником позивача, може призвести до необґрунтованого обмеження інтересів третіх осіб, у разі наявності у них права власності на вищевказане нерухоме майно.

Як наголошено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», при вирішенні питання про забезпечення позову, такі інтереси мають враховуватись судом, як і інтереси позивача.

В той же час, у разі якщо, зазначений представником позивача об'єкт нерухомості не належить на праві власності відповідачу, накладення арешту на таке майно не забезпечить виконання можливого рішення суду про забезпечення позову, оскільки позивач не зможе звернути на нього стягнення у рахунок погашення боргу відповідача. У зв'язку з цим, у цьому випадку вид забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача не буде співмірним із заявленими позивачем вимогами.

За таких обставин, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належності відповідачеві майна, на яке представник позивача просить накласти арешт, в задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача Мунтян Олени Миколаївни про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя