Справа № 639/7631/16-ц
Провадження № 2/639/2398/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Малойван Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди та просив суд стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі та моральну шкоду в сумі 1 001 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом №170к від 29.04.2010 року він був звільнений за власним бажанням з посади заступника начальника комплексного відділу 44 ОКБ Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка». На час звільнення існувала заборгованість по заробітній платі. Відповідно до судового наказу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.09.2011 р. з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі, яку він отримав 21.09.2016 року. Позивач зазначає, що тривалий час він не отримував заробітну плату, яка була для нього єдиним джерелом доходу. Саме через затримку заробітної плати він був змушений звільнитися з підприємства, на якому працював 30 років. Завдана моральна шкода обумовлюється порушенням його законного права на заробітну плату, приниженням його честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у звязку з чим престижу та ділової репутації серед працівників, родичів та знайомих, він мав економити на ліках, харчах,одязі, тому вважає, що діями Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» йому завдану і моральну шкоду, яку він оцінює у 1 001 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 підприємство «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, не виплатив належну йому заробітну плату, а остаточний розрахунок з ним був проведений лише 21.09.2016 року, він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності №120-27/129 від 28.12.2015 року, у судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 163,44 грн. з урахуванням графіку роботи підприємства, посилаючись на те, що у 2010 році на підприємстві був неповний графік роботи, працювали усього чотири дні на тиждень. В іншій частині позов не визнала.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 25 травня 1981 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на посаді інженера.

29 квітня 2010 року ОСОБА_1 наказом №170к від 29.04.2010 року був звільнений за власним бажанням з посади заступника начальника комплексного відділу 44 ОКБ Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка».

Зазначені обставини вбачаються із копії Трудової книжки серії АТ-111 №3995349, виданої на імя ОСОБА_1. (а.с. 13-15)

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 вересня 2010 року з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 019,12 грн.. (а.с.17) Як пояснив у судовому засіданні позивач, та проти чого не заперечувала представник відповідача, остаточний розрахунок з ним було проведено 21.09.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст. 115 КЗпПУкраїни заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14)

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки № 014-682, виданої ОСОБА_2 підприємством «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» 01.11.2016 р., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 163,44 грн. (розрахунок проведено згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100). Сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні станом на 10.11.2016 року складає 89 892 грн. (а.с 23)

Час затримки належних ОСОБА_1 як звільненому 29.04.2010 року працівнику сум, складає період з 29.04.2010 року по 21.09.2016 року (включно), дата фактичного розрахунку.

При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2010-2016 роки.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2009 р. №9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік» з травня 2010 року по грудень 2010 року число робочих днів становить 169 днів.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2010 р. №9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік» у 2011 році число робочих днів становить 250 днів.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23.08.2011 р. №8515/0/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» у 2012 році число робочих днів становить 251 день.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» у 2013 році число робочих днів становить 251 день.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 04.09.2013 р. №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» у 2014 році число робочих днів становить 251 день.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» у 2015 році число робочих днів становить 251 день.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» З 01.01.2016 року по 21.09.2016 року число робочих днів становить 179 днів.

Тобто кількість робочих днів затримки виплати складає 1602 робочих дні.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Так, з 29.04.2010 року (день звільнення) по 21.09.2016 року (день остаточного розрахунку) кількість робочих днів становить 169+250+251+251+251+251+179=1602, а тому розмір середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні становитиме 261 830,88 грн. (163,44 грн. х 1602 робочих днів), який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 29.04.2010 р. по 21.09.2016 р. такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають задоволенню.

При цьому суд не може погодитися в позицією представника відповідача в той частині, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, оскільки даний графік був установлений після звільнення позивача з роботи, а дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 261 830,88 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Що стосуються позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь компенсації за заподіяну моральну шкоду, то відмовляючи у задоволені позову в даній частині суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У звязку з тим, що всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним у задоволенні позову в даній частині відмовити.

У звязку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляду судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, ЦПК України, ст.ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 94, 115, 116, 237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 261 830,88 грн. (двісті шістдесят одна тисяча вісімсот тридцять гривень 88 копійок).

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь держави судовий збір у сумі 3 927,46 грн. (три тисячі девятсот двадцять сім гривень 46 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В. В. Труханович