Провадження № 2/712/196/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого /судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09. 10. 2015 року звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що 10.12.2013 року Соснівським районним судом м. Черкаси було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 624 996 грн. та 3 441 грн. судового збору.

Під час проведення державним виконавцем виконавчих дій, спрямованих на погашення боргу за рішенням суду від 10.12.2013 року, ФОП ОСОБА_3 повідомив про укладений між ним та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу крупоцеху КОПКЗК від 01.12.2012 року та укладення між ними договорів оренди від 02.12.2012 року та 08.01.2014 року.

Після ознайомлення з рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.08.2014 року по справі за позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 йому стало відомо про договір купівлі-продажу крупоцеху КОПКЗК-2 ДЛ від 01.12.2012, що був укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 та договорів оренди даного крупоцеху між тими самими особами від 02.12.2012 року та 08.01.2014 року.

Вважає вищевказаний договір купівлі-продажу крупоцеху КОПКЗК-2ДЛ від 01.12.2012 року недійсним з наступних підстав:

Договір від 01.12.2012 року був укладений між двома фізичними особами -підприємцями. Ціна договору встановлена у розмірі 56 000 грн, які покупець має сплатити повністю по факту його отримання. Акт прийому - передачі за договором купівлі-продажу у сторін відсутній. Крім того, у сторін договору купівлі-продажу відсутні належні та допустимі докази, а саме: яким чином продавець перерахував покупцю кошти за крупоцех і взагалі чи він їх перераховував. Також, даний перехід права власності та перерахування коштів, повинен бути відображений у бухгалтерській документації, як продавця так і покупця. Таких відомостей сторони договору також не мають.

Таким чином, вважає, що оспорюваний ним договір був укладений не для настання реальних наслідків, кошти від продавця покупцю передані не були, а єдиною метою договору було унеможливлення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2013 року та ненадання можливості звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 для задоволення його вимог як стягувача.

Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу крупоцеху КОПКЗК-2 ДЛ від 01.12.2012 року, що був укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення мотивувала тим, що 04.09.2015 року було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3, а тому вся документація, що стосується здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 на даний час не збереглась. Зазначила, що в рішення Господарського суду Черкаської області від 06.08.2014 року досліджувалось право власності ФОП ОСОБА_3 на крупоцех КОПКЗК-2ДЛ та встановлено наявність договірних відносин між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 на підставі договору оренди основних засобів від 02.12.2012р. та договору оренди майна від 08.01.2014 р., предметом оренди яких є крупоцех, та те, що договори укладались сторонами особисто, виконувались сторонами і є реальними. Крім того, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.04.2015 року визнано за ФОП ОСОБА_3 право власності на вищевказаний крупоцех. Тому вважає позов безпідставним та необгрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, проте скерував до суду свої заперечення проти позову. Справу просив розглядати без його участі з врахуванням наданих ним заперечень.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

06.08.2014 року господарським судом Черкаської області було винесено рішення по справі за позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 При винесенні рішення, судом досліджувалось право власності ОСОБА_3 на крупо цех КОККЗК-2ДЛ та встановлено наявність договірних відносин між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 на підставі договору оренди основних засобів від 02.12.2012р. та договору оренди майна від 08.01.2014р. предметом договорів оренди яких є крупоцех КОПКЗК-2ДЛ та те, що договори оренди від 02.12.2012р. та 08.01.2014 р. укладались сторонами особисто, виконувались сторонами і є реальними.

22.04.2015 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси визнано право власності ФОП ОСОБА_3 на крупоцех КОПКЗК-2ДЛ.

Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2, щодо недійсності оспорюваного ним договору купівлі-продажу від 01.12.2012р., суд виходить з наступного.

01.12.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого Продавець ФОП ОСОБА_2 зобов'язується передати у власність Покупця ФОП ОСОБА_3 крупоцех КОПКЗК-2ДЛ, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити дані матеріальні цінності, а саме: крупоцех КОПКЗК-2ДЛ.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України)

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

В судовому засіданні представником позивача не наведено належних та допустимих доказів, які б спростували факт невиконання умов договору від 01.12.2012 року, оскільки вказані факти спростовується складеним та підписаним сторонами актом приймання передачі до договору купівлі-продажу від 01.12.2012 року, відповідно до якого Продавець в особі ОСОБА_2, з однієї сторони, та покупець в особі ОСОБА_3 з другої сторони, склали цей Акт приймання-передачі про те, що Продавець передав, а Покупець прийняв у власність по договору купівлі-продажу від 01.12.2012 року слідуючі матеріальні цінності: крупоцех КОПКЗК-2ДЛ. Підписання сторонами даного Акту приймання-передачі свідчить про те, що Покупець повністю оплатив вартість матеріальних цінностей по Договору купівлі-продажу і у сторін відсутні будь-які претензії по даному Договору.

Крім того, посилання позивача на те, що єдиною метою оскаржуваного договору було унеможливлення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2013 року та ненадання можливості звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 для задоволення вимог стягувача ОСОБА_1 суд оцінює критично, оскільки договір купівлі-продажу від 01.12.2012 року було укладено до прийняття Соснівським районним судом м. Черкаси рішення від 10.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, в якому встановлено, що договори позики, на підставі яких було винесено рішення є строковими, термін їх виконання зазначено до 01 травня 2013 року. Тобто на момент укладання договору, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушених грошових зобов'язань не існувало.

З врахуванням викладеного, судом не встановлено жодної обставини, передбаченої ст. 215 ЦК України або іншою правовою нормою, яка б могла свідчити про недійсність або нікчемність спірної угоди, що в силу ст. 204 ЦК України свідчить про її правомірність.

Тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 627, 655 Цивільного кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян