Справа № 186/913/14-ц
Провадження номер № 2/0186/71/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Демиденко С.М.,

секретар судового засідання: Фадєєва Т.Б.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представника відповідачів ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа перша Павлоградська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з уточненою позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа перша Павлоградська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування уточненого позову позивач зазначив, що на початку 2009 року вона познайомилася зі ОСОБА_4, з яким склалися гарні стосунки і вони вирішили проживати разом, як чоловік та дружина. В липні 2009 року вона переїхала зі своєю донькою від першого шлюбу - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до відповідача ОСОБА_4 на орендовану квартиру АДРЕСА_1.

16 лютого 2013 року вони зі ОСОБА_4, зареєстрували шлюб. З кінця лютого 2013 року позивач з донькою та відповідачем проживали у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Вищевказана квартира була знайдена за обявою про здачу квартиру в оренду, яку замовив ОСОБА_7 по телеканалу «Візит». Спірна квартира належала ОСОБА_7 на праві спадщині, яка відкрилася після смерті його батька ОСОБА_9, 22 січня 2013 року. В квартирі вони проживали на умовах лізингу, тобто з умовою наступного викупу квартири у відповідача. У лютому 2013 року ОСОБА_7 було сплачено 300 американських доларів за проживання та в рахунок першого внеску за купівлю квартири. Вони планували зі ОСОБА_10 придбати власне житло, та збирали кошти на купівлю спірної квартири. Крім того, на купівлю квартири було отримано кредит у ВТБ Банку, який вони сплачували разом в період шлюбу. З лютого 2013 року усі комунальні платежі сплачували вони зі ОСОБА_4

25-26 липня 2013 року ОСОБА_7 отримав від них наступні 44 000,00 гривень, як продавець вищевказаної квартири, що підтверджується власноруч написаною розпискою. На сімейній нараді вирішили, що всіма питаннями щодо купівлі квартири буде займатися ОСОБА_4 Після придбання квартири в позивача не виникало жодних сумнівів щодо спільного права власності житла, оскільки 25 листопада 2013 року вони з донькою були зареєстровані у спірній квартирі.

Восени 2014 року погіршилися стосунки з ОСОБА_4, подавали позов про розірвання шлюбу. Почали виникати сварки, він виганяв з дитиною з квартири, почав оспорювати позивача право на частку у спільній сумісній власності, зазначаючи, що вона в квартирі ніхто і показав документи, які це підтверджують, а саме: договір дарування спірної квартири, згідно якого ОСОБА_4 дану квартиру подарувала його мати.

Вони почали розбиратися та вияснили, що 1000 доларів США їм подарували на весілля. Вони знайшли квартиру, яку хотіли придбати, продавці квартири були з м.Ставрополя, їм дали 300 доларів США в лютому 2013 року, потім ще 4000 доларів США, як ті приїхали. В липні 2013 року повністю розрахувались з продавцем квартири ОСОБА_7, а залишок - 2 700 доларів США зібрали з аліментів, пенсії та регресу чоловіка позивача. Ці гроші пішли на переоформлення квартири, ОСОБА_7, претензій не мав. Також позичили у бабусі позивача 1200 гривень. Брали кредит, який разом погашали. У чоловіка була кредитна картка знімали з неї 3 000 гривень, 12 000 гривень, 17 000 гривень. Шлюб розірвано 17 листопада 2014 року, а до цього, з лютого 2014 року, чоловік почав багато зловживати спиртними напоями, приводити п'яні компанії, виганяти з дитиною з квартири, просив звільнити квартиру. Позивачу йти з дитиною було нікуди. Спірну квартиру купували у ОСОБА_7, вона особисто віддавала йому гроші у присутності ОСОБА_4, з ОСОБА_7 приїжджала його невістка. Відповідачі самі ходили до нотаріуса, все оформляли без позивача, вона лише оплачувала в банку квитанції, виписані нотаріусом. В кабінеті нотаріуса вона присутньою не була, так як довіряла своєму чоловіку, 300 доларів вони позичали у бабусі позивача на квартиру, це 2400 гривень, потім повернули цю суму бабусі. 1000 доларів подарували на весілля, решту грошей брали в кредит, збирали з лютого 2013 року, так як був час, все це вони робили, коли перебували в шлюбі. Купили квартиру після реєстрації шлюбу.

В грудні 2013 року оформили кредит у ВТБ Банку на квартиру, платили щомісячно по 850 гривень, позивачка припинила сплачувати після розлучення. В спірній квартирі зареєстровані: позивачка, її донька та ОСОБА_4 Гроші за квартиру вони віддавали ОСОБА_7 двічі, спочатку 300 доларів США і потім ще 4 000 доларів. ОСОБА_7 писав розписку про отримання грошей на ОСОБА_4 Доказом того, що ОСОБА_7 продавав квартиру саме ОСОБА_4, є його розписка про отримання грошей. Позивач отримував аліменти 680 гривень, в період шлюбу працювала неофіційно в магазинах, санаторії.

Восени 2014 року чоловік повідомив, що в липні 2013 року продавець спірної квартири ОСОБА_7, отримавши від них з чоловіком кошти за квартиру АДРЕСА_3, зробив на її чоловіка генеральну довіреність на право розпорядження вказаною квартирою.

10 жовтня 2013 року ОСОБА_4, який діяв від імені та за довіреністю ОСОБА_7, з метою приховання правочину від позивача, оформив договір купівлі-продажу спірної квартири на свою матір ОСОБА_5, як покупця майна.

Договір купівлі-продажу був посвідчено приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру синові - ОСОБА_4

Позивач вважає, що вищевказана квартира є їх зі ОСОБА_4 сумісною власністю, придбана за час шлюбу за спільні кошти. Розписка являється доказом того, що ОСОБА_7 продав квартиру саме ОСОБА_4 і отримав саме за неї грошові кошти.

Таким чином, вважає, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є удаваним правочином.

Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири удаваний із підстав, що насправді покупцем є не ОСОБА_5, фактично майно було придбане за спільно нажиті зі ОСОБА_4 грошові кошти і для проживання сімї. Інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір є недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором повинна бути визнана особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Вказані обставини повністю підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме:

в частині придбання спірного майна за спільно нажиті зі ОСОБА_10 кошти;

довідкою ВТБ Банку про зняття коштів ОСОБА_4 з депозитного рахунку;

3) письмовою розпискою ОСОБА_7 від 25-26 липня 2013 року про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 4000 доларів США за продаж ним житлової квартири.

4) в частині придбання спірного майна для особистих потреб сімї:

- копією паспорту позивача із зазначенням місця та часу реєстрації у спірній квартирі;

- квитанціями про сплату комунальних платежів.

Просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу ОСОБА_11, недійсним в частині покупця ОСОБА_5, визнати покупцем за даним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу ОСОБА_11, позивачку, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та позивачки, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, визнати за позивачкою право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, стягти з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Представник відповідачів надав суду заперечення, в яких зазначив, що позивачка по справі зазначає у позові, що на початку 2009 року вона познайомилася з ОСОБА_4 та вони стали проживати разом, як чоловік та дружина в орендованій квартирі. Дана обставина не відповідає дійсності, так як до 10 жовтня 2012 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Копією розписки від 25-26 липня 2013 року підтверджується, що ОСОБА_13 взяв завдаток в розмірі 4000,00 доларів США за квартиру. Після того, як ОСОБА_13 надав ОСОБА_4 довіреність з питань оформлення спірної квартири у спадок та з послідуючим продажем її від його імені. Тобто відповідачі, маючи на те всі повноваження на підставі довіреності отримав від відповідача - у подальшому покупця спірної квартири, кошти, які і передав ОСОБА_13

Так за своїми ознаками розписка від 26 липня 2013 року не містить ознаки договору купівлі-продажу нерухомості. По-перше, ОСОБА_13 на момент надання даної розписки не являвся власником спірної нерухомості, тому вона не створює ніяких юридичних наслідків.

Загальним наслідком недійсності правочину є реституція або інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо).

Виходячи зі змісту реституції в зобовязально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію.

Вважає, що у позовній заяви невірно застосовані норми статті 706 ЦК України, так як у даній статті йдеться мова про роздрібну купівлю-продаж товару, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання. Дана норма статті не поширюється на купівлю - продаж нерухомого майна.

Вважає, що у позові недостовірні відомості, щодо встановлення факту, про те що позивачка дізналася про своє порушене право лише весною 2014 року. Так у своїх поясненнях сама позивачка по справі зазначає, що про факт купівлі-продажу та послідуюче дарування квартири їй стало відомо в день укладення вказаних угод, але вона не надала значення цьому факту, так як думала, що у майбутньому не виникнуть спірні питання. Також 25 листопада 2013 року позивачка, разом з своєю дочкою були зареєстровані у спірній квартирі, як родина власника житла, що також спростовує той факт, що вона дізналася про своє порушене право тільки навесні 2014 року.

Також у позові зазначені недостовірні відомості, щодо встановлення факту одержання позивачкою та відповідачем в період шлюбу кредитів на придбання спірної квартири. Так до матеріалів справи додані виписки по рахункам за кредитними зобовязаннями відповідача, які виникли в нього до укладення шлюбу з позивачкою, та навіть до моменту, коли стало питання придбання спірної нерухомості. Так кредитний договір ПАТ ВТБ БАНК було укладено з відповідачем 25 грудня 2012 року, а шлюб з позивачкою було зареєстровано 16 лютого 2013 року. Також недостовірний і той факт, що відповідачем було знято з рахунків ОСОБА_14 значні суми готівки. Так з наданих до матеріалів справи виписок по картковим рахункам видно, що щомісячно зняття готівки, за вказаний період, були незначні, значна частина коштів йшла на щомісячні покупки товарів/послуг. Ніде у виписках з банків не зазначено зняття готівки у розмірі суми сплаченої за спірну квартиру та у період оформлення договору купівлі-продажу спірного житла.

Відповідач квартиру не покупав, а діяв в межах наданих йому продавцем довіреністю. По-друге в матеріалах справи знаходиться копія договору купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_5 від 25 грудня 2012 року. На отримані кошти, від продажу зазначеної квартири, відповідачка придбала собі у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, в цьому ж місті, а решту коштів вона сплатила за купівлю спірної квартири, яку вона в подальшому подарувала своєму сину. Суми та дати зазначені у вказаному договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 відповідають дійсним обставинам вказаним відповідачами. Також відповідачка пояснила суду, що вона зверталася до нотаріуса для оформлення спірної квартири, але так як було відсутнє право власності по праву спадкування за продавцем, нотаріус (третя особа) пояснила якщо відповідачка отримає довіреність від продавця на здійснення дій, щодо оформлення спадщини з подальшим продажем, то вона не зможе потім одночасно виступити продавцем і покупцем житла.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6-2641цс15 про поділ майна подружжя. При розгляді справи Верховний Суд України сформував таку правову позицію:

статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної: сумісної власності подружжя.

Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали уточнену позовну заяву, просили суд задовольнити її в повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_4, в період шлюбу за договором дарування, але враховуючи що позивачка приймала участь власними коштами у придбанні цього майна, вважають що відповідно до ст. 235 ЦК України цей договір є «удаваним» як і попередній договір купівлі-продажу спірної квартири відповідачкою ОСОБА_5, просять суд позивні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник в судовому засіданні пояснили суду, що хоча ОСОБА_4, і набув право власності на спірну квартиру 24 жовтня 2013 року за договором дарування, відповідно до якого його мати ОСОБА_5, подарувала йому це майно. Але вони не вважають це майно спільною сумісною власністю а договори «удаваними», з тих підстав, що шлюб з позивачкою ОСОБА_4, уклав 16 лютого 2013 року, а до 10 жовтня 2012 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, позивачка перебувала в іншому шлюбі до 16 грудня 2012 року. Спірну квартиру відповідачу подарувала його мати ОСОБА_5, яка перед цим для цього продала 25 грудня 2012 року власну двокімнатну квартиру АДРЕСА_8. ОСОБА_4, та позивачка не мали таких доходів, щоб так швидко зібрати необхідну суму, кредити ОСОБА_4, брав ще до шлюбу з позивачкою. Той факт, що ОСОБА_4, за довіреністю займався оформленням спірної квартири та передавав за неї гроші на їхню думку не свідчить про те, що договори «удавані», оскільки продавець квартири відповідач ОСОБА_7, підтвердив, що гроші належали матері ОСОБА_4, відповідачці - ОСОБА_5 Відповідачка ОСОБА_5, також пояснила суду, що вона хотіла подарувати спірну квартиру своєму сину, таким чином щоб позивачка не мала не неї жодних прав, але враховуючі, що ОСОБА_15, на той час ще не оформив на спірну квартиру право спадщини та був громадянином та мешкав в Російській Федерації, не мав часу займатися оформленням, нотаріус порадила їм, щоб ОСОБА_16, залишив перед відїздом довіреність на її сина, щоб той займався оформленням угоди. Просили суд в задоволені позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, надав суду згоду на розгляд справи за його відсутності. Допитаний в Ставропольському крайовому суді Російської Федерації в порядку виконання доручення про надання правової допомоги, пояснив суду, що проти позову заперечень не має. 26 липня 2013 року він дійсно писав розписку про отримання в якості завдатка грошових коштів в розмірі 4000,00 доларів США та цього ж дня отримав дану суму, кошти отримав безпосередньо від ОСОБА_4, який з його слів він взяв їх у своєї матері. Грошові кошти він отримав за продаж квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9.

Третя особа Перша Павлоградська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при розгляді справи покладаються на рішення суду.

Від допиту свідка ОСОБА_17, сторони відмовились.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка до 16 грудня 2012 року перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, а саме з ОСОБА_18 / Т.2, а.с. №29/.

19 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_5, /мати відповідача ОСОБА_4Ю./ продала належну їй двох кімнатну квартиру АДРЕСА_10 за 90 000 гривень /Т.1, а.с. 90/.

30 січня 2013 року відповідач ОСОБА_4, передав відповідачу ОСОБА_7, 2 400 гривень за проживання на протязі півроку в спірній квартирі, зазначену обставину сторони визнали в судовому засіданні / Т.2, а.с. №19/.

16 лютого 2013 року позивачка та відповідач ОСОБА_4, уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом серії І-КИ №248368 /Т.1, а.с. 9/. Від даного шлюбу спільних дітей не мають.

25 липня 2013 року відповідач ОСОБА_7, отримав грошові кошти в сумі 4000 доларів США від відповідача ОСОБА_4, за продаж спірної квартири /Т.1, а.с. 11/.

В той же день 25 липня 2013 року ОСОБА_7, видав ОСОБА_4, нотаріально посвідчену довіреність за реєстровим № 1513, якою уповноважив його бути його представником з питань оформлення його спадкових прав на спірну квартиру та доручив йому після оформлення спадщини, продати спірну квартиру АДРЕСА_11 /Т.1, а.с. 83/.

26 липня 2013 року ОСОБА_7, написав розписку, про те що окрім 4000 доларів США які він отримав 25 липня 2013 року, залишок визначеної ним ціни спірної квартири складає ще 2700 доларів США за мінусом витрат на оформлення угоди /Т.1, а.с. 11/.

10 жовтня 2013 року ОСОБА_4 від імені ОСОБА_7, на підставі довіреності, продав за 50 000 гривень квартиру АДРЕСА_12 своїй матері ОСОБА_5 /Т.1, а.с. 43/.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру у власність своєму сину /Т.1, а.с. 12/.

Позивачка не погодилась з цим та 02 червня 2014 року звернулась до суду з цим позовом /Т.1, а.с. 15/.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Отже, договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому відмінність полягає у характері правовідносин, а не у суб'єктному складі їх учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу на підставі договору дарування.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя /Правова позиція ВСУ у справі № 6-612цс15/.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення положень ст.10,60 ЦПК України, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу та договором дарування, і саме на виникнення цих правовідносин була спрямована їх воля.

Враховуючи викладене, суд вважає, що для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо та їх дії були спрямовані на досягнення інших правових наслідків, однак судом встановлено, що сторони оспорюваних договорів підтвердили, що між ними було укладено саме договір купівлі-продажу та договір дарування, а не якийсь інший прихований правочин.

Натомість судом встановлено, що у п.10 договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2013 року та п. 6 договору дарування від 24 жовтня 2013 року сторони підтвердили, що ці договори не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Посилання позивача ту обставину, що спірна квартира придбавалась та використовувалася для проживання їхньої на той час сімї з відповідачем ОСОБА_4, на розписку відповідача ОСОБА_7, яка на думку позивача підтверджує факт укладання між ОСОБА_4, та ОСОБА_7, договору купівлі-продажу спірної квартири не спростовують висновків суду, оскільки мати ОСОБА_4, пояснила суду, що вона хотіла подарувати спірну квартиру своєму сину, таким чином щоб позивачка не мала не неї жодних прав, але враховуючи, що ОСОБА_15, на той час ще не оформив на спірну квартиру право спадщини та був громадянином та мешкав в Російській Федерації, не мав часу займатися оформленням, нотаріус порадила їм, щоб ОСОБА_16, залишив перед відїздом довіреність на її сина, щоб той займався оформленням угоди.

Також відповідач ОСОБА_7, пояснив суду /Т.1, а.с. 222/, що грошові кошти які передавалися йому ОСОБА_4, за розпискою на яку посилається позивач, ОСОБА_4, з його слів отримав від своєї матері.

Досліджені в судовому засіданні виписки щодо руху коштів по рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_4, у ПАТ "ВТБ Банк" та ПАТ КБ "ПриватБанк" /Т.1, а.с. 45-46 та 57-78/ не можуть свідчити про те, що позивачка приймала участь в придбанні спірної квартири, оскільки частину зазначених кредитів ОСОБА_4, оформив, ще до укладення шлюбу з позивачкою. Зняття готівки у розмірі суми сплаченої за спірну квартиру з цих рахунків не вбачається. Також з цих виписок по картковим рахункам за вказаний період вбачається щомісячні зняття готівки на придбання побутових товарів та послуг.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України ст. 364 ЦК України - суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа перша Павлоградська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.М.Демиденко