Провадження № 2/161/4437/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючої - судді Рудської С.М.

при секретарі - Марчак Е.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.10.2013 року уклала договір з відповідачкою, відповідно до якого її житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перейшов у власність останньої. Вказує на те, що відповідач ввела її в оману, вказавши що даний договір є договором довічного утримання і в силу свого похилого віку, не читаючи ряд документів у нотаріальній конторі підписала його. Зазначає, що впродовж двох років ОСОБА_2 забезпечувала її всім необхідним та надавала грошові кошти. Однак, протягом останнього року допомога з боку відповідача припинилася. Після консультації з юристом у вересні 2016 року їй стало відомо, що передала ОСОБА_2 власний житловий будинок за договором дарування, який не передбачав умов догляду за нею. Вважає, що такі дії відповідача були вчинені навмисно з метою заволодіння її майном.Просить суд, визнати договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на даний житловий будинок.

До судового засідання позивач подала заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутності. Крім того зазначила, що вчинила негідний вчинок та під час укладення договору ввела в оману ОСОБА_1, сказавши їй що вони укладають договір довічного утримання, тому позов визнала повністю, просила його задовольнити.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 08 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого остання отримала безоплатно цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2013 року спірний житловий будинок зареєстрований за відповідачем (а.с. 6)

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом, позивач була дезінформована щодо умов договору, оскільки, відповідач листом від 03.09.2013 року запропонувала ОСОБА_1 укласти договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 мала забезпечувати її всім необхідним до кінця життя, після чого усе майно позивача мало б перейти до відповідача (а.с. 9).

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу для визнання договору дарування недійсним посилається на те, що вона не могла на час укладання договору розуміти правову природу правочину, бо вважала, що укладає договір довічного утримання.

Враховуючи наведенні обставини, а саме, похилий вік позивачки, потребу в догляді, те, що будинок є єдиним її житлом, відсутність фактичної передачі, продовження проживання позивача у спірному будинку після укладення договору, суд прийшов до висновку, що мають місце підстави для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 551,20 грн.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська