Ухвала
іменем україни
20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 опікуна недієздатного ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 травня 2006 року вона призначена опікуном сина ОСОБА_2 , який із 20 травня 1997 року до 22 січня 1998 року перебував на строковій військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , яка у 2003 році була розформована без визначення правонаступника. Відповідно до свідоцтва про хворобу від 15 січня 1998 року № 401/10 ОСОБА_2 22 січня 1998 року був звільнений у запас з діагнозом захворювання дебільність легкого ступеню, за яким він визнаний непридатним до військової служби в мирний час, частково придатним у воєнний час. У подальшому це захворювання було визнано пфропфшизофренією і таким, що пов`язано з проходженням військової служби. У результаті вказаного захворювання ОСОБА_2 визнано інвалідом другої групи безстроково, він потребує постійного стороннього догляду, який надає ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що в результаті захворювання сина ОСОБА_2 , одержаного під час проходження військової строкової служби, їй заподіяно значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що за наслідками захворювання ОСОБА_2 та визнання його недієздатним повністю змінилося її життя. Вона перенесла та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки нею втрачено важливу частину нормальних життєвих відносин та стосунків, вона вимушена пристосовуватися до негативних умов існування, постійно доглядати за психічно хворим сином, відчувати насторогу, перебувати в напрузі, влаштовувати своє особисте життя. У зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на свою користь 1 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я сина ОСОБА_2 , 600 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року змінено.

Зменшено розмір стягнутої з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 600 тис. грн до 5 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що у разі, зокрема, інвалідності військовослужбовця строкової служби, яка настала в період проходження служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, такі особи мають право і на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оборону» Міністерство оборони забезпечує комплектування Збройних Сил України, інших військових формувань та відповідних правоохоронних органів особовим складом, здійснює разом з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування заходи щодо підготовки громадян до військової служби, їх призову на військову службу або прийняття на військову службу за контрактом, при мобілізації, звільнення в запас військовослужбовців, які вислужили встановлені строки служби та у разі демобілізації, а також забезпечує їх відповідні права і свободи.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом установлено, що син позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебував на дійсній військовій строковій службі з 20 травня 1997 року до 22 січня 1998 року.

Призивною комісією при Нововодолазькому районному військовому комісаріаті ОСОБА_2 визнано придатним до строкової служби та 20 травня 1997 року його призвано на дійсну строкову військову службу.

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 15 січня 1998 року № 401/10, 22 січня 1998 року ОСОБА_2 звільнений у запас.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що ОСОБА_2 встановлено діагноз дебільність легкого ступеня; захворювання пов`язано із проходженням військової служби.

Із моменту звільнення з військової служби у зв`язку з отриманим захворюванням ОСОБА_2 перебуває на «Д» обліку при Нововодолазькому психіатричному кабінеті з 28 січня 1998 року з діагнозом «пфропфшизофренія F 20.8». Установлено, що він протягом тривалого часу перебував та періодично перебуває на лікуванні в Харківській обласній психіатричній лікарні.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 28 березня 2006 року № 273 ОСОБА_2 має ознаки психічного розладу у формі шизофренії, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судом також установлено, що в результаті захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, ОСОБА_2 є інвалідом другої груп, потребує постійного стороннього догляду.

Згідно з висновком № 1 лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу хворий ОСОБА_2 , 1979 року народження, інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу, за станом психічного здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 20 грудня 2011 року № 2095 серії 10 ААА № 626897 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, з 01 січня 2012 року безстроково.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди в результаті захворювання, одержаного в період проходження дійсної військової строкової служби її сином ОСОБА_2 , та наявність правових підстав, передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України, для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової строкової служби її сином ОСОБА_2 , та наслідки такого захворювання спричинили позивачу втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживань та хвилювань за хворого сина, якого постійно опікує сама).

Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції правильно виходив із того, що моральна шкода полягає в тому, що за наслідками захворювання, пов`язаного з проходженням дійсної військової служби та отримання інвалідності, настання повної втрати розуміння навколишнього життя, та як наслідок, визнання сина недієздатним, негативно змінилося життя позивача: щоденні думки про долю свого сина, страх за його майбутнє, негативні переживання та спогади, потреба в униканні небезпечних для сина обставин, насторога, тривога; переживання психологічного дискомфорту, повна відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, почуття образи, обурення. У зв`язку із ситуацією, в якій опинилася позивач внаслідок захворювання сина, пов`язаного з проходженням дійсної військової служби та отриманням інвалідності, позивач пережила та переживає емоційний стрес, який супроводжувався та супроводжується почуттями розгубленості, образи, обурення, тривоги, страху за здоров`я та життя свого сина та своє. Позивач вимушена пристосовуватися до негативних умов існування, порушені актуальні життєві плани, сімейне життя розпалося, зникла можливість побудови та реалізації нових життєвих перспектив, налаштування особистого життя.

Отже, у результаті захворювання, яке отримав син позивача під час проходження дійсної військової служби, та встановлення інвалідності, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість їх повноцінного продовження.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь моральних страждань позивача як матері психічно хворого сина, яка, як зазначив суд, протягом більш ніж п`ятнадцять років щодня переживає душевні страждання та позбавлена нормального життя.

Однак із висновками суду першої інстанції про визначення розміру моральної шкоди у сумі 600 тис. грн не погодився апеляційний суд та дійшов висновку про визначення розміру моральної шкоди у сумі 5 тис. грн.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не враховано надання ОСОБА_2 соціальних гарантій, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», отримання ним в особі позивача ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у зв`язку з виконанням рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проте, надаючи перевагу одним доказам, а саме: про надання ОСОБА_2 соціальних гарантій, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», отримання ним в особі позивача ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у зв`язку з виконанням рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року, апеляційний суд у достатньому обсязі цього не обґрунтував та фактично відхилив надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази на підтвердження розміру завданої моральної шкоди.
Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212214, 303 ЦПК України не звернув достатньої уваги на предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, адже позов подано матір`ю недієздатного ОСОБА_2 , яка обґрунтовувала свої вимоги тим, що за наслідками захворювання та визнання недієздатним її сина повністю змінилося її життя, вона перенесла та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки нею втрачено важливу частину нормальних життєвих відносин та стосунків, вона вимушена пристосовуватися до негативних умов існування, постійно доглядати за психічно хворим сином.
Виходячи з вищевикладеного, не є достатньо обґрунтованим висновок апеляційного суду про суттєве зменшення розміру моральної шкоди із 600 тис. грн до 5 тис. грн, враховуючи положення ст. 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. ст. 212214, 303, 316 ЦПК України порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Демяносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.В. Ступак