АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з названим позовом.

Зазначало, що29 січня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач свої зобов'язання за даним договором належним чином не виконує.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2011 року з відповідача на користь банку було ухвалено стягнути 3625 доларів США, - заборгованості станом на 28 квітня 2011 року, яка відповідачем не сплачена.

Посилаючись на подальше невиконання умов договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 29 квітня 2011 року по 26 червня 2015 року у розмірі 2808,73 долари США, що еквівалентно 59517,02 грн. (як різницю між нарахованою заборгованістю за весь період - 6277,51 доларів США та заборгованістю, що підлягає стягненню за попереднім рішенням суду - 3625 доларів США).

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред'явлено після спливу позовної давності.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

У справі встановлено, що 29 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у вигляді заяви разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг, а також Тарифами банку (а.с.12).

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2011 року з відповідача на користь банку ухвалено стягнути 3625 доларів США, - заборгованості станом на 28 квітня 2011 року.

Вказане рішення не виконано, воно періодично банком звертається до виконання у межах відповідного строку, що визнається відповідачем.

У цій справі банком пред'явлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з 29 квітня 2011 року по 26 червня 2015 року у розмірі 2808,73 доларів США, тобто за період, що не охоплений попереднім рішенням суду, що складається з нарахованих процентів, пені (комісійних), штрафу.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року № 6-37цс15 та від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, у зв'язку з наявністю у відповідача боргу за основним зобов'язанням у розмірі 1600,18 доларів США, невиконанням попереднього рішення суду, позивач має право вимагати від відповідача сплати процентів до дня повернення позики, оскільки інше не передбачено умовами договору.

Договором передбачено щомісячну сплату процентів.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, якщо за умовами договорів погашення процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

У справі встановлено, що відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків оскільки не сплачував проценти за його користування відповідно до умов договору та норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Позов банком пред'явлено 22 вересня 2015 року.

Тому, за наявності відповідної заяви відповідача (а.с.37), є підстави для застосування наслідків спливу трирічної позовної давності та відмови у позові в частині вимог про стягнення нарахованих процентів за період з 29 квітня 2011 року по 21 версня 2012 року.

З підстав спливу позовної давності слід відмовити також у стягненні пені (комісії) у розмірі 380 доларів США, оскільки вказаний розмір заборгованості нараховано станом на 29 квітня 2011 року, що убачається з розрахунку заборгованості.

Щодо вимог банку про стягнення процентів за період з 22 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року, то вони підлягають задоволенню частково, оскільки у цій частині вони заявлені у межах позовної давності.

Зокрема, на часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь банку слід стягнути проценти за користування кредитом у розмірі розмірі 898,35 доларів США, що еквівалентно 23304 грн 26 коп., виходячи з таких підстав та розрахунків.

Так, відповідно до умов договору розмір процентів за користування кредитом складає 18% на рік, а не на місяць, як про це помилково зазначено у підписаній відповідачем заяві (а.с.12).

Указана обставина встановлена рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2011 року, яка відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказується при розгляді цієї справи.

Позивачем заборгованість за процентами розрахована, виходячи з простроченої ставки - 43,2%.

При цьому з посиланням на п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг позивач стверджує, що банк скористався правом змінити процентну ставку, а відповідач здійснюючи сплату за кредитним договором фактично погодився з таким підвищенням шляхом своєчасної сплати тіла кредиту та відсотків за новою відсотковою ставкою.

Проте такі доводи позивача є необґрунтованими.

У справі відсутні докази, і на них не посилався позивач, про те, що банком дотримано вимоги п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг про інформування позичальника про зміну процентної справи.

З наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач не здійснював сплати тіла кредиту та відсотків за жодною процентною ставкою.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір має укладатися у письмовій формі та містити підпис сторін.

Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в яких передбачено установлення збільшених процентів за прострочення виконання обов'язку позичальника за кредитним договором, не містять підпису позичальника, а тому передбачені ними умови про збільшення процентної ставки не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення процентної ставки.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за ставкою 43, 2 % є безпідставними.

Тому, виходячи із встановленої договором процентної ставки з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість зі сплати процентів у межах позовних вимог та позовної давності за період з 21 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року за ставкою 18 % річних з наступного розрахунку.

Так, виходячи з указаного періоду прострочення, банком згідно правил та методики проведено розрахунок розміру процентів, виходячи зі ставки 43, 2%, який складає 2156,03 доларів США (з розрахунку: 18,89 + 52,89 + 5,66 + 1,89 + 54,77 + 56,66 + 58,55 + 58,71 + 53,02 + 54,93 + 60,6 + 58,71 + 53,02 + 62,5 + 56,82 + 58,7 + 58,72 + 54,91 + 60,61 + 58,71 + 53,03 + 58,7 + 56,83 + 56,81 + 58,71 + 58,71 + 54,92 + 60,6 + 58,72 + 53,02 + 62,5 + 56,81 + 53,04 + 60,59 + 56,83 + 54,9 + 54,04 + 1,89 = 2156,03).

З огляду та те, що розмір процентів, з якого підлягає розрахунок заборгованості складає 18 % річних, розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, складає 898,35 доларів США (з розрахунку: 2156,03х18:43,2=898,35).

Саме указаний розмір заборгованості за період з 21 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року підлягає стягненню з відповідача.

Зважаючи на курс іноземних валют, встановлений Національним банком України станом на 11 лютого 2016 року, тобто на час ухвалення рішення, еквівалент 898,35 доларів США становить 23304 грн 26 коп. (з розрахунку: 898,35 х 2594.1180:100).

Колегія суддів дійшла висновку, що вимоги банку про стягнення 23,60 доларів США - штрафу (фіксованої частини) та 132,63 доларів США - штрафу (процентної складової) не підлягають задоволенню.

Вимоги в указаній частині банком заявлено на підставі п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Цією нормою передбачено, що штрафи сплачуються за порушення строків платежів за грошовими зобов'язаннями за договором більш ніж 120 днів.

Проте у справі встановлено, що банк вже скористався правом стягнення таких штрафів, що стверджується рішенням Глибоцького районного суду від 5 жовтня 2011 року.

Крім того, пеня, стягнення якої передбачена умовами договору, й штраф є різновидами неустойки, тому стягнення одночасно двох видів неустойки за несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов'язання суперечить ст. 61 Конституції України та загальним засадам цивільного законодавства.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову банку частково на 898,35 доларів США (процент задоволення позову складає 31,98%), то з відповідача на користь банку слід відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК України стягнути 817 грн 98 коп. на відшкодування витрат зі сплати судового збору (31,98% від 2557 грн 80 коп.).

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст.307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 898 (вісімсот дев'яносто вісім) доларів США 35 центів, що еквівалентно 23304 гривні 26 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 817 (вісімсот сімнадцять) гривень 98 коп.- витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : О. Г. Бреславський

В. В. Чупікова