Номер провадження: 22-ц/785/3725/16Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі Сібовій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект про визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИЛА:

25.12.2015 року, ОСОБА_2 звернулась із позовом про визнання досудової письмової вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект від 18.05.2015 року №90 такою, що не підлягає виконанню.

Позов обгрунтовано тим, що 21.09.2006 року між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк (далі-Банк) і позивачкою укладено договір про надання споживчого кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості (далі-кредитний договір), за умовами якого Банк надав позивачці кредит у сумі 80 013 швейцарських франків на строк до 21.09.2011 року зі сплатою 8,49% річних. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між Банком і ОСОБА_3 21.09.2006 року укладено договір поруки, за яким поручитель разом із позичальником несе солідарну відповідальність за невиконання або неналежне виконання кредитного договору.

04.08.2010 року Банк надіслав позивачці письмову вимогу про повне дострокове погашення кредиту. 12.12.2011 року між Банком і товариством з обмеженою відповідальністю Кей-Колект (далі-Товариство) укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступив Товариству право вимоги за кредитним договором від 21.09.2006 року.

18.05.2015 року на адресу позивачки надійшла досудова письмова вимога від Товариства про погашення всієї суми заборгованості із посиланням на можливість застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що досудова вимога кредитора боржнику є умовою, яка передбачена договором і є його частиною, яка за певних умов може бути реалізована кредитором, сама по собі досудова вимога не є правочином, однак зважаючи на зміст порушеного права права не виконувати обов'язок перед кредитором та характер його порушення, що полягає у протиправній вимозі кредитора щодо вчинення відповідних дій, позивачка просила позов задовольнити.

Представник позивачки позов у суді першої інстанції підтримав. Представник Товариства позов не визнав, надав письмові заперечення, зазначаючи, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права, крім того, належним чином не доведено те, що досудова вимога порушує права або інтереси позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 не приймав участі у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення суду і на необгрунтованість висновку суду про неналежний спосіб захисту права.

У засіданні колегії суддів: представник позивачки і відповідач ОСОБА_3скаргу підтримали; представник відповідача скаргу не визнав.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п. п. 3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права.

Позивачка просила визнати вимогу Товариства про усунення порушення від 18.05.2015 року такою, що не підлягає виконанню (а.с.3-6,11).

Суд, відмовляючи у позові виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не відповідає способам захисту цивільних прав, визначених ст. 16 ЦК України, крім того, обраний позивачкою спосіб захисту права не визначений і спеціальним законом (а.с.68-70).

Висновок суду у цій частині не відповідає вимогам закону зважаючи на наступне.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України (ст.ст.8,9 Конституції України) і Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (правова позиція Верховного суду України від 12.06.2013 року у справі №6-32цс13, а.с.75-79).

Положення ст. 16 ЦК України і ст. 4 ЦПК України не узгоджуються зі ст.55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальним принципам ст. 3 ЦК України про право звернення до суду за зхистом і не відповідають ст. ст. 6,13 Конвенції, якими визнається право людини на доступ до суду і на ефективний спосіб захисту прав, що означає те, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому, пряма або опосердкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що позивачка обрала спосіб захисту свого права, який не встановлений ст. 16 ЦК України або спеціальному закону.

У даному випадку слід виходити із загальних засад захисту прав та інтересів, визначених Конституцією України і Конвенцією.

Колегія суддів відмовляє у позові за необгрунтованістю вимог з таких підстав.

Встановлено, що 21.09.2006 року між Банком і позивачкою укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав позивачці кредит у сумі 80 013 швейцарських франків еквівалент 322 641,63 гривень на строк до 21.09.2011 року зі сплатою 8,49% річних. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між Банком і позивачкою 21.09.2006 року укладено іпотечний договір, крім того, 21.09.2006 року між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки (а.с.8,10,12-20).

04.08.2010 року Банк надіслав позивачці письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, процентів і комісій (а.с.9).

12.12.2011 року, на підставі договору факторингу №1 між Банком і Товариством, Товариство набуло статусу кредитора за кредитним договором від 21.09.2006 року.

16.02.2015 року Товариство надіслало позивачці письмову вимогу про виселення з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки (а.с.7,8,18-20).

18.05.2015 року Товариство направило письмову вимогу про усунення порушення шляхом сплати заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 753 598,97 гривень і заборгованості по відсоткам у сумі 435 946,87 гривень. У вимозі Товариство повідомило, що у разі невиконання цієї вимоги, Товариство вправі, згідно п.п.5.1, 5.4 іпотечного договору від 21.09.2006 року здійснити продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві (а.с.11).

Позивачка, посилаючись на ст. 11 п.11 п.п.7 Закону України Про захист прав споживачів, а також на зміст та характер порушеного права, а саме: її право не виконувати обов'язок перед кредитором і висування кредитором протиправної вимоги про вчинення дій, які вона не зобов'язана виконувати, вважає, що належним способом захисту її права, у даному випадку, є визнання вимоги Товариства від 18.05.2015 року такою, що не підлягає виконанню (а.с.3-6,11).

Між тим, пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосується позасудового порядку повернення кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням зазначених вимог кредитодавця у майбутньому, з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту (правова позиція Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі №6-239цс14, а.с.80-82).

Направлення іпотекодержателем досудової письмової вимоги, у даному випадку досудової письмової вимоги Товариства від 18.05.2015 року про усунення порушеня шляхом сплати заборгованості за кредитним договором від 21.09.2006 року, передбачено умовами іпотечного договору (п.п.5.1,5.2 іпотечного договору, а.с.8 зворот).

Досудова письмова вимога Товариства від 18.05.2015 року, у розумінні ст. 202 ЦПК України, не є правочином.

Письмова вимога Товариства від 18.05.2015 року стосується позасудового порядку повернення кредиту і спрямована на виконання, у даному випадку, умов п.п.5.1,5.2 іпотечного договору, сама по собі несе характер попередження кредитодавця про те, що він у майбутньому має намір реалізувати свої права іпотекодержателя щодо застережень, які містяться в іпотечному договорі.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що письмова вимога Товариства від 18.05.2015 року, у даному випадку, у розумінні ст. 57 ЦПК України, є письмовим доказом, на підставі якого суд, у разі заявлення кредитодавцем у майбутньому позову, має встановити наявність або відсутність обставин, якими кредитодавець обгрунтує вимоги, а боржник свої заперечення.

Доводи представника позивачки у письмових поясненнях на апеляційну скаргу про те, що письмова вимога про дострокове повернення кредиту і виконавчий напис є схожими за змістом юридичними фактами, оскільки є певною односторонньою та імперативною дією, яка тягне за собою обов'язок особи на її виконання не заслуговують на увагу (а.с.148).

Нотаріат в України це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ст. 1 ч.1 Закону України Про нотаріат).

Законом України Про нотаріат (ст.50 Закону) передбачено можливість оскарження у судовому порядку нотаріальної дії і така можливість забезпечує законність нотаріального провадження та захист прав і інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису і оспорення виконавчого напису нотаріуса прямо передбачені законом ст. 18 ч.1 ЦК України, ст. 110 ч.12 ЦПК України, главою 14 Закону України Про нотаріат, ст. 20 ч.6 Закону України Про заставу, ст. 33 ч.3 Закону України Про іпотеку.

Нотаріальна дія з вчинення виконавчого напису і досудова письмова вимога сторони договору не є схожими за змістом юридичним фактами і виникають з різних дій, які за своїми наслідками мають різні юридичні значення.

Оспорення досудової письмової вимоги про виконання зобов'язання законодавчо не передбачено.

Наведене свідчить про те, що позов про визнання письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання такою, що не підлягає виконанню, не грунтується на законі, а тому у позові слід відмовити за необгрунтованістю вимог.

Інших, правових доводів, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові з підстав неналежного способу захисту порушеного права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові за необгрунтованістю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 і товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект про визнання вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект про усунення порушення від 18.05.2015 року такою, що не підлягає виконанню за необгрунтованістю вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5