Справа № 348/2366/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1103/2016
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Меленко О.Є., Соколовського В.М.

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника -

ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_4 та її

представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, та до ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулись до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні належними їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 за тією ж адресою, який не зданий в експлуатацію. Посилаючись на те, що відповідачі не впускають їх у вищезазначене житло та не дають можливості ним користуватись, у зв'язку з чим вони змушені проживати у своєї доньки в с. Гаврилівка Надвірнянського району, позивачі просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом їх виселення, а також стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на їх користь 50 000 грн спричиненої моральної шкоди, а також стягнути з них 3705,20 грн судових витрат.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Судом не було враховано того, що позивачі у справі є власниками однокімнатної квартири, новозбудованого будинку та земельної ділянки площею 0,678 га, а тому вони вправі вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачка разом з дітьми самовільно всупереч волі позивачів у 2008 році перейшла проживати на перший поверх у новозбудований будинок. Апелянт не погоджується також і з висновком суду про те, що позивачі вправі захищати своє право власності в порядку ч.1 ст. 116 ЖК, а не ст. 391 ЦК України, оскільки договірних відносин на проживання відповідачів у будинку між сторонами не було, вони не є членами сім'ї позивачів, разом не проживали та не вели спільного господарства та бюджету. Посилаючись на те, що даним рішенням суду першої інстанції позивачів позбавлено права володіти та користуватися своєю власністю, апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_6, ОСОБА_10 не з'явились з невідомих причин, хоч судові повідомлення їм були вручені завчасно. Представник Служби у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації теж не з'явився. Однак суду надійшов лист цієї організації про неможливість направлення представника у зв'язку із відсутністю коштів для оплати відрядження. В листі названої установи міститься клопотання про розгляд справи у відсутності представника і про врахування при розгляді справи інтересів неповнолітніх дітей. Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що є правові підстави для розгляду справи у відсутності названих осіб.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній. Позивач крім того зазначив, що спірний будинок споруджував для своїх потреб, оскільки вони з дружиною у м. Надвірна житла не мають, змушені проживати у с.Гаврилівка у господарському приміщенні. ОСОБА_2 також вказав на те, що бувша невістка з дітьми могли б проживати у будинку своїх батьків, де є належні житлові умови. Твердження відповідачки про наявність його та дружини згоди на проживання у спірному будинку заперечив, вважаючи, що будинок було зайнято самовільно, і тому відповідачка та її діти є тимчасовими жильцями. Оскаржене рішення суду ОСОБА_2 та його представник вважають незаконним, тому просять його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_4, зокрема, зазначила, що вона та її неповнолітні діти не являються для позивачів сторонніми особами, і вселились вони та були зареєстровані в АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку. Пояснила, що ця квартира та присадибна земельна ділянка за спільні кошти придбавались для їх молодої сім'ї, оскільки батьки чоловіка постійно проживали і проживають у АДРЕСА_2. Відповідачка зазначила, що названа квартира збудована була давно, і тому вони з чоловіком для покращення своїх житлових умов планували її реконструювати, і для цього було розроблено і затверджено план реконструкції. Однак, в подальшому відбулось відхилення від затвердженого проекту реконструкції, і фактично було проведено не реконструкцію квартири, а споруджено новий будинок на земельній ділянці, де знаходилась АДРЕСА_1. ОСОБА_4 ствердила, що у спірний будинок, який споруджувався за спільні сімейні кошти її та чоловіка, за усною згодою позивачів переселилась у зв'язку із знищенням внаслідок повені названої вище квартири. Вказала, що вона з дітьми проживають у цьому будинку на законних підставах, займають приміщення першого поверху, і ніяких перешкод у користуванні спірним будинком позивачам не чинить. Рішення суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відповідачка та її представник вважають законним, тому просять залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Коло членів сім'ї власника житла, правовий статус яких визначається даною статтею, є аналогічним членам сім'ї наймача, які визначені ч. 2 ст. 64 ЖК. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" від 12 квітня 1985 року із змінами і доповненнями роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Зазначено також, що відсутність письмової згоди на вселення членів сім'ї наймача, наявність чи відсутність прописки, само по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що згода на вселення висловлювалась.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з неповнолітніми дітьми вселилась у спірний будинок, належний ОСОБА_2 та ОСОБА_6, у 2006 році після знищення внаслідок повені АДРЕСА_1 розташованої на земельній ділянці за адресою знаходження названого нового будинку. Встановлено, що у будинок, спорудження якого спочатку було заплановано у виді реконструкції АДРЕСА_1 де ОСОБА_4 раніше проживала і була зареєстрована, відповідачка вселилась як член сім'ї сина власника - ОСОБА_11, з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1999 року. В цьому шлюбі народилось троє дітей.

Ніяких претензій власників будинку щодо проживання у згаданому будинку відповідачки з дітьми у власників до розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_11, яке відбулось у 2012 році, не було. З цього можна зробити висновок про те, що вселення ОСОБА_4 і дітей відбулось не самовільно, а тривалість їх проживання у спірному будинку, наявність реєстрації місця проживання АДРЕСА_1, не дає підстав для того, щоб вважати їх тимчасовими жильцями.

Згідно ч.2 ст.65 ЖК України особи, які вселились в якості членів сім'ї наймача, набувають рівне з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже, ОСОБА_4 та її неповнолітні діти набули право користування спірним жилим приміщенням, і таке право за змістом ч.3 ст.64 ЖК України за ними зберігається й після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 З цього випливає, що сам факт проживання у названому будинку відповідачки з дітьми не може бути розцінено як перешкоду у користуванні власникам будинку. А тому, за наявності такого правового зв'язку між власниками будинку і бувшим членом сім'ї наймача не може бути застосована ст.391 ЦК України в якості підстави для виселення.

Порядок виселення громадян регулюється ст.157 ЖК України, із змісту якої вбачається, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено тільки у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

Позивачами належними і допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_4 вчиняє будь-які неправомірні дії, які б перешкоджали або унеможливлювали проживання з нею в одному будинку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він не має можливості користуватись ні приміщеннями другого поверху, які не придатні до експлуатації, ні кімнатами першого поверху належного йому будинку, так як вони зайняті відповідачкою і дітьми, колегія суддів відхиляє. По-перше, у засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 зазначила, що позивач має безперешкодний доступ до всіх приміщень будинку, і вона погоджується на вибір позивача звільнити одну із кімнат першого поверху. По-друге, твердження ОСОБА_2 про неготовність приміщень другого поверху для проживання не можуть бути судом прийняті до уваги, оскільки спірний будинок відповідною комісією у встановленому законом порядку прийнятий в експлуатацію, і у 2015 році позивачу на новозбудований будинок видано свідоцтво про право власності. З наведеного випливає, що ОСОБА_2 з дружиною при бажанні могли б користуватись будинком.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі про відмову у позові про виселення, усунення перешкод та у стягненні моральної шкоди ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновку суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 303; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Надвірнянського районного суду від 13 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.Є. Меленко

В.М. Соколовський