Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Восьмої харківської державної нотаріальної контори, Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що її батькам: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору забудови від 16 лютого 1957 року належав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті батька, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за домовленістю між спадкоємцями спадщину у вигляді Ѕ частини вказаного домоволодіння прийняла її мати ОСОБА_8 та стала єдиною власницею спірного житлового будинку з надвірними спорудами за вищезазначеною адресою.

Зазначала, що у 1986 році ОСОБА_8 померла, на момент її смерті вона постійно проживала разом з нею та була зареєстрована за однією адресою з останньою, а тому фактично прийняла спадщину. Разом з тим її сестра ОСОБА_9 з липня 1979 року разом зі своєю сім'єю проживала окремо та не претендувала на спадщину після смерті матері. Протягом 27 років вона постійно проживала у спірному житловому будинку, утримувала його, здійснювала будівництво нових споруд, сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги.

Проте у жовтні 2013 року їй стало відомо, що 21 квітня 2013 року ОСОБА_9 померла, а її син ОСОБА_6 має намір оформити спадщину після її смерті у вигляді вищезазначеного домоволодіння, право власності на яке було набуто в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_8 14 вересня 1984 року.

Звертала увагу на те, що заповіт оформлено з порушеннями вимог закону, а саме: в ньому відсутні адреси особи, на користь якої складено заповіт, та особи, яка поставила свій підпис замість ОСОБА_8, допущені виправлення, які теж не посвідчені належним чином.

Посилаючись на те, що оскаржуваний заповіт особисто ОСОБА_8 не складався або був складений нею під впливом обману, просила визнати вказаний заповіт недійсним, зобов'язати Дванадцяту харківську державну нотаріальну контору відмовити ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про права на спадщину після смерті ОСОБА_9 в частині спадкового майна у вигляді спірного домоволодіння та виключити його зі спадкової маси.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору забудови від 16 лютого 1957 року, посвідченого Першою харківською державною нотаріальною конторою, належало домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини вищезазначеного домоволодіння, свідоцтво про право власності на яку ОСОБА_8 отримала 11 травня 1973 року.

14 вересня 1984 року ОСОБА_8 було складений заповіт на користь своє дочки ОСОБА_9, посвідчений державним нотаріусом Восьмої харківської державної нотаріальної контори, яким вона заповіла їй все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, що мало належати їй на день смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. У квітні цього ж року ОСОБА_9 прийняла спадщину, звернувшись до Восьмої харківської державної нотаріальної контори з відповідною заявою.

Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_8 була неписьменною, а тому підпис на заповіті від її імені поставив ОСОБА_10

З пояснень ОСОБА_10 вбачається, що останній заперечує проти того, що він був знайомий з померлою ОСОБА_8 та підписував оскаржуваний заповіт у 1984 році.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса від 17 лютого 2015 року підпис від імені ОСОБА_10 у заповіті від 14 вересня 1984 року виконаний останнім.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема того факту, що ОСОБА_8 була письменною на час складання заповіту, а також не довела, що оскаржуваний заповіт не відповідав волі заповідача чи був складений під впливом фізичного або психічного тиску.

При цьому оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам Закону Української РСР «Про державний нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (далі - Інструкція), а доводи позивача про те, що її мати була письменною і заповіт не відображає її волевиявлення, спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР, чинної на момент посвідчення заповіту, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з абзацами 4, 5 п. 15 Інструкції, якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або будь-яких інших причин не може власноручно підписати угоду, заяву або інший документ, за його дорученням в його присутності і в присутності державного нотаріуса угоду, заяву або інший документ може підписати інший громадянин.

Про причини, з яких громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Обов'язковість зазначення причин у посвідчувальному написі щодо нездатності заповідача підписати заповіт власноруч узгоджується із положеннями ст. 543 ЦК Української РСР.

З тексту оспорюваного заповіту вбачається, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_8 є неписьменною і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписав ОСОБА_10

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Проте матеріали справи не містять доказів письменності ОСОБА_8, а посилання позивача на несправжність підпису ОСОБА_10 в оспорюваному заповіті спростовуються висновками судово-почеркознавчої експертизи.

Таким чином, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання вказаного заповіту недійсним з вищенаведених підстав.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Кафідова

В.М.Колодійчук

О.В.Умнова

І.М.Фаловська