ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Гримич М.К., Колодійчука В.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що за договором дарування від 02 березня 1970 року № 613, посвідченим нотаріусом Другої кіровоградської державної нотаріальної контори Галкіною О.К., її батько, ОСОБА_8, подарував їй та її рідному брату, ОСОБА_9, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і в якому вона прожила усе життя, з моменту народження і до теперішнього часу.

20 вересня 1966 року її брат, ОСОБА_9, виписався з будинку та виїхав на роботу в Сахалінську область Російської Федерації, але час від часу навідував її та батьків, вони постійно підтримували зв'язок.

Згодом брат отримав постійне місце проживання та громадянство Російської Федерації та після смерті батька, ІНФОРМАЦІЯ_1, до м. Кіровограда жодного разу не приїжджав, зв'язок між ними обірвався.

Брат будь-яких розпоряджень щодо своєї 1/2 частини будинку іншим чином, ніж фактична передача їй у володіння та користування не робив і з 1997 року ця частка будинку перебувала в її володінні та управлінні.

За відсутності брата його частка будинку була на повному її та її родини утриманні і фактично вона здійснювала правомочності власника цілого будинку.

Крім цього, нею була здійснена приватизація земельної ділянки, призначеної для обслуговування будинку (присадибної ділянки), загальною площею 0,0868 га на праві спільної часткової власності, відповідно до часток у праві власності на будинок, про що 13 грудня 1995 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований за № 1265.

У зв'язку з тривалою відсутністю брата та виникненням необхідності переоформлення на неї фактично переданої їй у власність частини будинку та земельної ділянки, з 2007 року позивач розшукувала брата та дізналась, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що підтверджується листом Відділу РАГСу м. Южно-Сахалінськ Російської Федерації від 06 червня 2008 року.

У 2008 році позивач зверталася до Другої кіровоградської державної нотаріальної контори, де їй повідомили про неможливість оформлення спадщини з огляду на зміни у законодавстві - нотаріус не встановлює обставин прийняття спадщини за правилами Цивільного кодексу Української РСР, а також за відсутності заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_9, а тому це питання потрібно вирішувати у судовому порядку.

З того часу вона не отримувала інформацію щодо наявності спадкоємців її брата в Російській Федерації і будь-які особи прав на будинок і земельну ділянку та вимог про витребування у неї відповідної частини спільної власності, що належала до дня смерті її брату, не заявляли.

Позивач вважає, що нею правомірно отримано у володіння 1/2 частина будинку, що належала на праві спільної власності їй і ОСОБА_9 згідно з договором дарування від 02 березня 1970 року № 613, вона добросовісно володіє цим майном у відсутність власника та інших осіб, які б мали право на будинок, з ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті останнього з батьків) - протягом майже 15 років, у т.ч. з 01 січня 2001 року - протягом понад 12 років за правилами ст. 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про набувальну давність.

З огляду на викладене, ОСОБА_6 стверджує, що правомірно володіє цілим домоволодінням понад 10 років і продовжує відкрито, безперервно та добросовісно володіти ним, що є свідченням правомірного набуття нею права власності на частку будинку брата за набувальною давністю.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач добровільно за власним волевиявленням прийняла у дарунок Ѕ частини будинку у 1970 році. Була добре обізнана про те, що інша Ѕ частини будинку належить її братові також за цим договором дарування, що позивач володіє чужим майном, право власності на частину спірного будинку у неї не виникло. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно - Ѕ частини спірного будинку за набувальною давністю.

Також позивачем не надано доказів про відсутність інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття спадщини на Ѕ частини спірного домоволодіння.

Як установлено судами попередніх інстанцій, за договором дарування від 02 березня 1970 року ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_9 та ОСОБА_6 прийняли у дар будинок загальною площею 38,59 кв. м та надвірні будівлі, що знаходяться на АДРЕСА_1.

З довідки ОКП «КООБТІ» від 27 лютого 2008 року № 25117 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 мають зареєстроване право власності по Ѕ частини (приватна спільна часткова власність) будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02 березня 1970 року № 613.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 13 грудня 1995 року № 1265, виданим ОСОБА_6 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 27 жовтня 1993 року № 911, їй надана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0868 га, згідно з планом на праві спільної часткової (1/2) власності.

Земельна ділянка розташована на вул. Тельмана № 114 у м. Кіровограді. Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У відділі ЗАГС м. Южно-Сахалінська управління ЗАГС Сахалінської області є актовий запис від 19 листопада 2002 року № 1901 про смерть ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Южно-Сахалінську.

Як убачається з відповіді Другої кіровоградської міської державної нотаріальної контори від 31 серпня 2015 року № 1433/01-09, із заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, до Другої кіровоградської міської державної нотаріальної контори спадкоємці не зверталися. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Так, згідно із ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Тобто, виходячи зі змісту згаданої норми закону, особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади; Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Пунктом 11 Постанови передбачено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).

Визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко В.М. Колодійчук