У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 3 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, станом на 25 листопада 2014 року просила стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 501 60,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 1 листопада 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, що набрало законної сили 28 лютого 2012 року, відповідно до якого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнено заборгованість за розписками на загальну суму 36 990 доларів США, що на час ухвалення рішення становило 295 920 грн.

Після відкриття 7 травня 2012 року Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду борг внесено на рахунок виконавчої служби 25 вересня 2014 року та перераховано на її рахунок у банку 13 жовтня 2014 року.

До виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого 1 листопада 2011 року, правовідносини за договорами позики тривали, тому з ОСОБА_4 підлягають стягненню проценти за користування позики на загальну суму 307 238,28 грн.

Посилалась на те, що ОСОБА_4 брала у борг грошові кошти у доларах США, а рішенням суду з неї було стягнено заборгованість у національній валюті за курсом НБУ на час вирішення справи судом. Оскільки фактично ОСОБА_4 внесла борг на рахунок органів державної виконавчої служби тільки 25 вересня 2014 року, коли курс долара США щодо гривні був набагато вищим, просила стягнути з відповідача курсову різницю, яка складає 183 122,69 грн.

Крім цього, ОСОБА_3 понесла витрати, пов'язані з відновленням свого порушеного права, а саме: відкрила рахунки у банку для зарахування боргу і сплатила грошові кошти за обслуговування цих рахунків, на що витрачено 2 133 грн; банком додатково утримано 1 479,60 грн за зняття перерахованих ОСОБА_6 грошових коштів; сплатила 6 000 грн витрат на правову допомогу; 593 грн - відділу державної виконавчої служби за послуги КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 1 000 грн - експертній установі за проведення оцінки майна ОСОБА_4 і 36 грн поштових витрат.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 3 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 1 479,60 грн та проценти - 307 224 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат і відшкодовано позивачу 3 087,04 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 3 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частини недоотриманої суми боргу у розмірі 1 479,60 грн, процентів за користування грошовими коштами в розмірі 307 224 грн, відмови у позові в частині стягнення витрат на оплату послуг банку у розмірі 2 133 грн, послуг КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у розмірі 593 грн, послуг експертної установи у розмірі 1 000 грн і оплату поштових послуг у розмірі 36 грн скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитків у вигляді утриманої банком комісії за зняття перерахованої на рахунок позивача заборгованості за рішенням суду у розмірі 1 479,60 грн, оплату послуг банку за користування банківськими рахунками у розмірі 2 133 грн, послуг КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості у розмірі 593 грн, послуг експертної установи у розмірі 1 000 грн і поштових послуг у розмірі 36 грн; всього стягнено 5 421,60 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період із 1 грудня 2011 року і до часу виконання боргового зобов'язання за рішенням суду від 1 листопада 2011 року у розмірі 25 051,86 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, порушує питання про часткове скасування рішення апеляційного суду і зміну рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, помилкою у розрахунках та просить ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за процентами у розмірі 307 238,28 грн, збитків у вигляді курсової різниці в сумі 183 122,69 грн, витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн, а також відшкодувати судовий збір у сумі 3 684,63 грн; у іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області залишити без змін.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитків у вигляді утриманої банком комісії за перерахування на рахунок позивача заборгованості за рішенням суду у розмірі 1 479,60 грн, оплати послуг банку АТ «УкрСиббанк» за користування банківськими рахунками під час виконавчого провадження у розмірі 2 133 грн, оплати послуг КП «БТІ» Одеської міської ради у розмірі 593 грн, оплати послуг експертної установи під час виконання рішення суду у розмірі 1 000 грн і оплати поштових послуг у розмірі 36 грн, тому у цій частині рішення апеляційного суду не переглядається.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 17 червня 2008 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 грошові кошти у борг у розмірі 15 000 доларів США на три місяці зі сплатою 3% на місяць, 19 серпня 2008 року - 3 000 доларів США на один місяць зі сплатою 3% на місяць, 4 вересня 2008 року - 2 000 доларів США на один місяць зі сплатою 3% на місяць, що підтверджується відповідними розписками.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2012 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнено 36 990 доларів США, що становить 295 920 грн за курсом НБУ, з яких 20 000 доларів США - основна сума боргу, а 16 990 доларів США - проценти за користування грошовими коштами.

25 вересня 2014 року ОСОБА_4 внесла на розрахунковий рахунок відділу державної виконавчої служби 295 920 грн на виконання рішення суду про стягнення з неї боргу.

Постановою старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 26 вересня 2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року у зв'язку з повним його виконанням.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова сума у розмірі 1 479,60 грн, яка є утриманою банком комісією за зняття готівки, а також проценти за договорами позики - 307 224 грн.

Судові витрати присуджені пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відмовляючи у позові в частині стягнення курсової різниці, суд першої інстанції виходив із того, що зміна курсу іноземної валюти щодо національної валюти не могла бути передбачена судом, тому відсутні підстави для стягнення цих коштів.

Відмову у стягненні витрат на правову допомогу суд мотивував ненаданням відповідних розрахунків заявленої позивачем суми, що унеможливлює перевірку її обґрунтованості.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками у частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу та курсової різниці. Апеляційний суд також вказав, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 під час складання розписок та передачі грошових коштів не виступали в якості суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, тому вимоги про стягнення курсової різниці не ґрунтуються на законі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами, апеляційний суд дійшов висновку про те, що передбачені договорами позики проценти підлягали стягненню з боржника лише по час, вказаний у розписках, а у подальшому підлягають стягненню проценти за період із 1 грудня 2011 року до 25 вересня 2014 року у розмірі, визначеному ст. 625 ЦК України, на загальну суму 25 051,86 грн.

Із висновками апеляційного суду погодитись повністю не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави для припинення зобов'язань визначено у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як встановлено судами, грошові кошти передані ОСОБА_4 за строковими договорами позики, укладення яких підтверджувалось складенням розписок. Зазначеними договорами позики було передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи справу у частині стягнення процентів за договорами позики, апеляційний суд виходив із того, що позику повернено 25 вересня 2014 року, тому з відповідача підлягають стягненню проценти за договорами позики відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 3% річних.

Проте апеляційний суд належним чином свого висновку не мотивував та не звернув уваги на те, що за змістом ст. 1050 ЦК України грошові кошти з боржника за ст. 625 ЦК України можуть бути стягнені як санкція за неналежне виконання грошового зобов'язання, а не як проценти за позикою, оскільки розмір процентів за користування позикою визначається у самому договорі позики.

Крім того, не можна погодитись і з висновками апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача збитків у вигляді курсової різниці.

Визначення гривневого еквівалента доларів США і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству.

Частиною другою ст. 533 ЦК України встановлено, що офіційний курс валюти визначається на день платежу.

Виходячи із того, що на час ухвалення рішення суду і сплати гривневого еквівалента отриманих відповідачем доларів США курс цієї валюти зріс, право позивача на отримання еквівалентної переданим доларам США суми порушене і для його відновлення кредитор боржника мусить відшкодувати витрати, які є збитками у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України.

Саме цими обставинами обґрунтовані вимоги ОСОБА_3

Однак апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 у цій частині та не перевірив наявності правових підстав для відшкодування таких збитків.

Крім того, апеляційний суд безпідставно застосував до правовідносин сторін положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм матеріального і процесуального закону, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляційним судом рішення в частині стягнення процентів за договорами позики та в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні збитків у вигляді курсової різниці підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Водночас, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн, апеляційний суд дійшов правильного висновку про залишення без змін рішення в цій частині, оскільки у матеріалах справи відсутні розрахунки відповідної суми.

За таких обставин рішення апеляційного суду в цій частині підлягає залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за позиками і збитків у вигляді курсової різниці скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року в частині вирішення питання відшкодування витрат на правову допомогу залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук