АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -

УСТАНОВИЛА:

В жовтні 2010 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації місця проживання. Позов мотивовано тим, що їй та її сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначена квартири належить відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1998 року та договору дарування 1/3 частини квартири. Вони з відповідачем 09 лютого 2010 року шлюб розірвали, відповідач з квітня 2009 року в квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, вселитись до квартири він наміру не має, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, з місця реєстрації не знявся. Позивач вважає, що відповідач добровільно залишив квартиру, і не користується житловим приміщенням, у зв'язку з чим втратив право користуванням цим приміщенням.

Унікальний номер справи: 2-4239/10 р.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1968/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та знято останнього з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що в наявній в матеріалах справи заяві про зняття з реєстрації місця проживання, яка нібито подана ОСОБА_1, є відмітка про те, що заява подана без паспорта.

Зазначає, що вказана заява не може розглядатися як доказ, оскільки він не мав наміру зніматися з реєстрації, тому й не подавав паспорт.

Апелянт вказує, що не має іншого постійного місця проживання.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім'ї - ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_3(син) в рівних долях, (а.с. 11)

Також встановлено, що згідно з договором дарування від 22 грудня 2005 року ОСОБА_1 подарував 1/3 частину квартири, яка розташована в АДРЕСА_3 - ОСОБА_2.(а.с.12)

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. І ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Також враховано судом першої інстанції, що відповідно ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 09 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с. 6)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки Житлової ремонтно-експлуатаційної організації № 408 від 24.09.2010 року (форма №3) в квартирі АДРЕСА_1, яка на праві приватної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, колишній чоловік). (а.с. 8)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно врахував, що як вбачається з пояснень позивачки викладених у позовній заяві, відповідач ОСОБА_1 не проживає в квартирі з квітня 2009 року, особисті речі відповідача у квартирі відсутні, наміру проживати в квартирі відповідач не має, за комунальні послуги не сплачує, на даний час про фактичне місце перебування відповідача їй нічого не відомо.

Крім того, враховано належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог щодо непроживання відповідачем ОСОБА_1 за адресою спірної квартири, а саме:

- акт від 06.04.2010 року про відсутність відповідача ОСОБА_1 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_2, який складено майстрами техдільниці ЖРЕО № 408 ОСОБА_6, ОСОБА_7 та двірником ОСОБА_8 (а.с. 10);

- акт від 29.09.2010 року про відсутність відповідача ОСОБА_1 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_2, який складено майстрами техдільниці ЖРЕО № 408 ОСОБА_6, ОСОБА_9 (а.с. 9);

- акт від 27.10.2010 року про відсутність відповідача ОСОБА_1 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_2, який складено майстрами техдільниці ЖРЕО № 408 ОСОБА_6, ОСОБА_9 та двірником ОСОБА_8 (а.с. 28).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української PCP, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку, у порядку встановленому цивільним законодавством, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та знаття з реєстрації місця проживання, яке належить позивачці на праві спільної сумісної власності на основі до Свідоцтва про право власності на житло та договору дарування.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 будучи зареєстрованим в спірній квартирі за наведеною вище адресою не проживає в ній з 2009 року, у зв'язку з чим позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 підлягають задоволенню, відповідача ОСОБА_1 є підстави визнати таким, що втратив право користування житловою площею, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою, оскільки, як доведено в суді, позивачка являється власницею квартири на підставі до свідоцтва про право власності на житло та договору дарування.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що він не мав наміру зніматися з реєстрації, тому й не подавав паспорт, а також те, що він не має іншого постійного місця проживання, спростовуються матеріалами справи.

Оскільки судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлено факт не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад один рік, наявність чи відсутність наміру про зняття з місця реєстрації не впливає на правильність висновків суду, при цьому посилання апелянта на відсутність у нього іншого житла спростовується актами за квітень, вересень, жовтень 2010 року, тобто протягом тривалого часу відповідач ОСОБА_1 був відсутнім за адресою його реєстрації: АДРЕСА_2.

Разом з тим, питання про реєстрацію, а також зняття особи з реєстрації регулюється спеціальним Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, зняття з реєстрації місця перебування особи здійснюється за її повідомленням.

Згідно роз'яснень, наданих у п.17 Постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Однак, апелянтом не надано жодного обґрунтування та жодного доказу відносно того, що його відсутність проживання за місцем реєстрації сталася внаслідок обґрунтованих обставин, а саме - праці в іншому місті, догляд за непрацездатним членом сім'ї, який проживає в іншій місцевості, тощо.

При цьому колегія суддів враховує тривалість проживання відповідача за вказаною адресою, а також те, що відповідач з квітня 2009 року в квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, вселитись до квартири він наміру не має, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, що свідчить про те, що між сторонами у справі не склався певний порядок користування жилим приміщенням.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, що цей порядок користування спірним житловим приміщенням ними підтримується постійно, і є сталим, жодного доказу оплати комунальних послуг, тощо.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: