Номер провадження 2/754/2473/16
Справа №754/2346/16-ц
15 вересня 2016 року м. Київ
Деснянський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Петріщевої І.В., при секретарі судового засідання Нескородяній О.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Лісовий", про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
У судове засідання сторони, повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились.
Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується розпискою, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло, зазначивши у своїх поясненнях, що позов вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, в зв'язку з тим, що інформація, яка є предметом спору, ним дійсно була викладена особисто у запереченнях та заяві, що він не заперечує, проте вважає, що ця інформація не стосувалася особисто ОСОБА_1, розмір моральної шкоди є надмірним та несправедливим, додатково зазначивши, що вважає цей позов особистою помстою за його участь у ревізійній комісії Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» та звернення до правоохоронних та судових органів проти керівництва Об'єднання, за результатами яких судами були постановлені відповідні рішення на користь ОСОБА_2, які виконувались у примусовому порядку державною виконавчою службою Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, зокрема щодо зобов'язання Об'єднання провести ОСОБА_2 розрахунок плати за послуги за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується розпискою, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло, причини неявки суду не повідомлені.
На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.
Згідно ст. 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Судом було встановлено, що відповідно до ст. 1 Статуту Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» власниками приміщень багатоквартирного будинку №35 по проспекту Лісовому у м. Києві було створено Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий».
Згідно ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Керівником Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» є ОСОБА_1, що було зареєстровано у передбаченому Законом порядку 17 червня 2003 року, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с. 10).
ОСОБА_1 з листопада 2005 року по сьогоднішній день виконує функції Керуючої справами Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» (а.с. 14).
02 січня 2016 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» та ОСОБА_1 уклали трудовий договір - Контракт з керуючим справами ОСББ «Лісовий».
Суд бере уваги характеристику ОСОБА_1, Керуючої справами Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий», видану Головою правління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» ОСОБА_3, в якій зазначено, що вона за період роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони, володіє високими організаторськими здібностями, відповідає посаді, яку займає, уважна та доброзичлива до мешканців будинку (членів ОСББ), вирішує проблеми, що їх стосуються, дорожить їх думками, цінує та приймає їх пропозиції, неухильно дотримується правил і норм ділової етики і порядності, має високе почуття відповідальності (а.с. 14).
Мешканці квартир будинку, відповідно до їх переліку, проголосували про довіру працюючому правлінню та керуючій Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий», що підтверджується опитувальними листами з їх особистими підписами (а.с. 15-17).
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.
Суд приймає до уваги, що при цьому ОСОБА_2 здійснював право на захист своїх прав та законних інтересів, та вважає, що згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Разом з тим, судом не встановлено та позивачем не доведено будь-яких фактичних даних, що підтверджують те, що зазначена вище інформація, яка є предметом спору, стосується особисто ОСОБА_1 та порушує її особисті немайнові права, оскільки особи, стосовно дій яких, як зазначив ОСОБА_2, він був змушений звертатись для захисту своїх прав в різні структури, конкретно не ідентифіковані, зазначені у множені та визначені ним, як особи молодого віку, міцної статури, які є самозванцями, самовільно захопили правління Об'єднання, та які вирішують самовільно щодо розпорядження коштами, що не є підставою для визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, принижує її честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, поширену ОСОБА_2, про що позивач просить у позовній заяві, оскільки це не було доведено з його боку.
Позивач зазначає, що 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про роз'яснення рішення Апеляційного суду міста Києва від 15.10.2014 року, додавши до матеріалів справи її копію, яка належним чином не засвідчена, в абзаці восьмому якої зазначив: "в край обнаглілу жінку, ..., яка ніяк не хоче втрачати надприбутки"., в абзаці дев'ятому якої зазначив, що "змусили цю божевільну замовкнути".
Разом з тим, судом не встановлено та позивачем не доведено будь-яких фактичних даних, що зазначена вище інформація про ОСОБА_1 була поширена ОСОБА_2, тобто доведена до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, оскільки докази такого поширення у матеріалах справи відсутні, зокрема зазначення або посилання на номер, аркуш справи, штамп реєстрації тощо.
В Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).
Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частини друга, третя статті 8, частина друга статті 22 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов'язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, отже, держава зобов'язана гарантувати кожному захист його прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.
Згідно ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Згідно ст. 270 Цивільного кодексу України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.
Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.
Згідно ст. 272 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно.
Згідно ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.
Згідно ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Суд звертає уваги, позивач не просить суд про захист особистого немайнового права способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, чи іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення, зокрема права на відповідь, а також на спростування цієї інформації, а просить визнати інформацію, поширену відповідачем, недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача та стягнути моральну шкоду, що не є законною та справедливою сатисфакцією.
Інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11 Закону № 2657).
Виходячи з вищенаведеного, судом не було встановлено, що відповідачем була поширена інформація відносно особисто ОСОБА_1, в частині інформації в запереченнях проти позовної заяви, в абзаці десятому: "на цих кремезних молодиків знахабнілих самозванців, які самовільно захопили правління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лісовий» і вирішують все самовільно та розпоряджаються коштами на свій розсуд", оскільки особи цих "молодиків" не були конкретно ідентифіковані, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та роз'ясненнями, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до роз'яснень наведених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Виходячи з вищенаведеного, судом не було встановлено, що відповідачем була поширена інформація відносно ОСОБА_1, в частині інформації в заяві про роз'яснення рішення Апеляційного суду міста Києва від 15.10.2014 року, в абзаці восьмому: "в край обнаглілу жінку, ..., яка ніяк не хоче втрачати надприбутки", в абзаці дев'ятому: "змусили цю божевільну замовкнути", оскільки юридичний склад правопорушення у вигляді сукупності обставин, зокрема: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, відсутній.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до роз'яснень викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р., способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповіді, та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
У зв'язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
При цьому суд враховує, що: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.
Також згідно з п. 17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.
Згідно із положеннями статті 277 ЦК і ст. 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Судом встановлено, що позивач не довела факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього були порушені її особисті немайнові права, а тому позовні вимоги є є безпідставними та необґрунтованими.
Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на свій розсуд.
Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актах цивільного законодавства.
Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, з боку позивача суду не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.
Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пленум Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 з 30.01.2005 року по 13.02.2015 року та з 02.03.2016 року по 16.03.2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні відділення кардіології Київського міського центру радіаційного захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується виписками з історії хвороби №631 (а.с. 18, 58).
Відповідно до консультативних висновків від 29.10.2015, 31.08.2015, 10.09.2015, 03.03.2015, 17.02.2015, виписки з амбулаторної карти, ОСОБА_1 зверталась до невролога та терапевта, проходила огляди, отримувала рекомендації з приводу лікування та оглядів (а.с.19, 49, 50-60).
У той же час, враховуючи специфіку моральної шкоди та відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги суб'єктивну сторону спірного питання, вважаючи, що позивач не підтвердив у судовому засіданні характер та обсяг своїх моральних, фізичних та душевних страждань, виходячи також з їх тривалості.
Окрім того, суд також виходить із практики Європейського суду з прав людини, з приводу того, що суд може розглядати питання компенсації нематеріальної шкоди, однак вона повинна бути завдана конкретній особі шляхом порушення нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що дає можливість потерпілій особі звернутися до Суду. Однак, повинен існувати причинний зв'язок між порушенням та моральними стражданнями заявника, що позивачем доведено не було.
Також суд приймає до уваги вік відповідача, його стан здоров'я та його особистість.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 16, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України), враховуючи обраний спосіб захисту цивільного права та інтересів позивача, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 60, 88, 169, 212-215, 224 - 226 ЦПК України, ст.ст. 22, 277, 297, 307, 308, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи",
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Петріщева І.В.