Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: О.С. Малько, Н.В. Бондаренко, С.С. Шимківа,

секретар судового засідання: І.С. Пиляй,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 60 000 гривень перерахованих за договором фінансового лізингу № 000541 від 26 лютого 2015 року; в решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення представник ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд, покликаючись на несправедливість умов договору на підставі ч.2, п.2 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" не обґрунтував які положення договору носять ознаки несправедливості та порушують принципи добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Зазначаючи про те, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії в розумінні ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", суд дійшов висновку, що здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування, оскільки відповідач виконавши передбачені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну довідку.

Суд, вказуючи на посилання позивача на те, що договір фінансового лізингу потребує нотаріального посвідчення, зробив висновок, що це не заслуговує на увагу, оскільки Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору.

Незрозуміло із якими висновками та на підставі яких обґрунтувань суд першої інстанції знайшов підстави для часткового задоволення позову та визнав договір нікчемним відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України.

Вказане свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Судом також не враховано того, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством України.

Просить скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду від 25 лютого 2016 року і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" сплачений судовий збір у розмірі 660 гривень.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з покликанням на правову позицію Верховного Суду України Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, вказує, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Звертаючись із позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення на його користь 60 000 гривень сплачених за цим договором, ОСОБА_1 на підставі положень ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" доводив, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки в порушення положень ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не має ліцензії на здійснення діяльності із фінансового лізингу, чим було введено його в оману щодо законності такої діяльності, а умови договору носять агресивний характер по відношенню до нього.

Просив застосувати положення Цивільного кодексу України щодо недійсності правочину також із тих підстав, що укладений договір фінансового лізингу у відповідності до положень ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст.ст.799, 806 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що укладений між сторонами договір є нікчемним, а тому визнання його недійсним в силу ст.215 ч. 2 Цивільного кодексу України не вимагається.

Разом з тим ,мотивувальна частина рішення містить висновки щодо необґрунтованості та безпідставності доводів позивача з приводу нечесної підприємницької діяльності, обов'язкової наявності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу та обов"язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Рішення суду, яке містить взаємовиключаючі висновки стосовно вирішення заявлених позовних вимог , не може залишатись чинним і підлягає зміні з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2015 року між ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено договір №000541 фінансового лізингу.

За умовами договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем та передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу (трактор МТЗ, модель - 82,1) в порядку та на умовах даного договору, а лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити платежі.

Згідно специфікації (додаток №3 до договору фінансового лізингу від 26 лютого 2015 року) вартість транспортного засобу складає 180 000 гривень 00 коп.

На виконання умов укладеного договору фінансового лізингу 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 сплатив 60 000 гривень на рахунок ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.27).

03 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" із заявою, в якій просив "анулювати договір 000541 від 26 лютого 2015 року та повернути сплачені кошти в розмірі 60 000 гривень" (а.с.28).

У листі за вих.№168 від 23 квітня 2015 року ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" повідомило ОСОБА_1 про те, що "сплачені кошти в розмірі 60 000 гривень згідно п.9.7 зараховані як адміністративний платіж в розмірі 57 000 гривень та аванс в розмірі 3000 гривень" і з покликанням на п.12.1 договору вказано "сплачений адміністративний платіж в розмірі 57 000 гривень не повертається взагалі, авансовий платіж буде повернутий у розмірі 1800 гривень" (а.с.29).

Доводи позивача та його представника, що ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" займається нечесною підприємницькою практикою, є обґрунтованими і відповідають матеріалам справи та встановленим у справі обставинам.

У відповідності до п.14 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що в укладеному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Пунктом 3 цього Договору встановлено, що лізингодавець бере на себе зобов"язання придбати предмет лізингу у власність, а згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець(а.с.10).

Пункт 1.4 договору прямо суперечить положенням ст.808 ЦК України: якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо.

Колегія суддів вважає, що умови укладеного договору фінансового лізингу є агресивними по відношенню до споживача послуг (до позивача по справі).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що основним видом економічної діяльності ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" за класом 64.91 класифікації видів економічної діяльності є фінансовий лізинг.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовий лізинг є фінансовою послугою, а діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, підлягає обов'язковому ліцензуванню Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (ч.1 ст.34 цього Закону).

Матеріали справи не містять ліцензії ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) і суперечить вимогам законодавства, оскільки здійснення діяльності, зазначеної у ч.1 ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України (ч.2 ст.34 цього Закону).

В суді апеляційної інстанції доказів правомірного здійснення відповідачем такої діяльності теж не здобуто.

При вирішенні справи суд відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, в які зазначено, що:

"Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним."

Судом апеляційної встановлено, що договір фінансового лізингу від 26 лютого 2015 року нотаріально посвідчено не було, а тому висновки суду першої інстанції щодо нікчемності цього правочину є правильними.

Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлені підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача і визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За встановленого доводи позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на необґрунтованість та безпідставність доводів позивача з приводу нечесної підприємницької діяльності відповідача, обов'язкової наявності у нього ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу та обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: О.С. Малько Н.В. Бондаренко С.С. Шимків