Справа № 629/295/16-ц
Номер провадження 2/629/407/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Соколенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 03 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір б/н, згідно умов якого отримав картковий рахунок з кредитним лімітом кредитної лінії у розмірі 9600 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 30.11.2015 року виникла заборгованість зі сплати кредитних зобов'язань у розмірі 18193 гривні 89 копійок, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 9598 гривень 08 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 6653 гривні 48 копійок; заборгованість за пенею та комісією у розмірі 837 гривень 86 копійок; штраф (фіксована частина) у розмірі 250 гривень; штраф (процентна частина) у розмірі 854 гривні 47 копійок. Відповідачу направлялася претензія, щодо вимог погашення суми заборгованості за кредитом, яка залишилася без уваги. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача по справі заборгованість за кредитом у розмірі 18193 гривні 89 копійок, а також судові витрати у розмірі 1378 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, але при подачі позовної заяви до суду надав клопотання в якому просив розглянути справу за відсутності представника. Крім цього в своєму клопотанні зазначив, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи. Також вказав, що не заперечують проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення, у разі виникнення обставин, викладених в ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути дану справу за його відсутністю та за відсутності його довірителя. При цьому просив в задоволенні позовних вимог відмовити, враховуючи обставини, викладені ним в запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Належною формою є письмова форма, про що вказано у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, ст. 1055 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилається на те, що 03.04.2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір № б/н відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач стверджує, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором станом на 30.11.2015 року та відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 18193 гривні 89 копійок, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 9598 гривень 08 копійок; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6653 гривні 48 копійок, заборгованість за пенею та комісією у розмірі 837 гривень 86 копійок, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 250 гривень (фіксована частина) та 854 гривні 47 копійок (процентна складова).

Відповідно до приписів норми ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що він не підписував кредитний договір і поставив під сумнів належність наданих позивачем копій документів, на які він посилається, як на докази обґрунтованості вимог даного позову.

Відтак, враховуючи заперечення відповідача про те, що він жодних документів на отримання у ПАТ КБ «Приватбанк» кредитних коштів не підписував, а також, зважаючи на ненадання позивачем суду для огляду та для здійснення інших процесуальних дій документів, які є належними і допустимими доказами істотних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що позивач не виконав, передбаченого статтею 60 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами самого факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Так, належними і допустимими доказами виникнення у відповідача грошових кредитних зобов'язань перед банком є оригінали заяви на видачу кредиту і відкриття карткового рахунку, розписки про отримання кредиту, а також інші документи кредитної справи з його особистим підписом.

Разом з тим суд зазначає, що в матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 квітня 2008 року, складена та підписана ОСОБА_1.

Проте суд звертає увагу на ту обставину, що саме по собі складення та підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» не є договором кредиту та не свідчить про його укладення в подальшому.

Судом встановлено, що вказана анкета не містить відомостей про істотні умови договору, а саме про розмір грошових коштів, які банк зобов'язується передати відповідачу, строки їх повернення, а також розмір відсотків які відповідач зобов'язується сплатити за користування кредитом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Проте, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» доказів укладання з відповідачем ОСОБА_1, як з позичальником та споживачем послуг банку, кредитного договору № б/н від 03.04.2008 року в письмовій формі, та надання відповідачу банком його примірника, як то встановлено ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суду не надано.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не було виконано свого обов'язку із доказування обґрунтованості і правомірності його вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивачем надано лише копію вищевказаної анкети-заяви, розрахунок заборгованості та умови і правила надання банківських послуг, які не можуть бути визнані належними і допустимими доказами наявності кредитних правовідносин між сторонами саме з такими умовами повернення кредиту, на які вказує ПАТ КБ «ПриватБанк».

Встановлені під час судового розгляду та наведені вище обставини, відсутність належних та допустимих доказів в обґрунтування отримання відповідачем грошових коштів, їх розмір, нарахованих відсотків та пені, можливе внесення коштів в рахунок погашення заборгованості, переконує суд в тому, що обставини наведені позивачем ПАТ КБ «ПиватБанк» у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Також позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують правомірність нарахування заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі та відповідність вказаних нарахувань умовам кредитного договору

Слід зазначити, що додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач та згідно умов яких банк може самостійно змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у наданих правилах відсутній підпис відповідача ОСОБА_1, що останній ознайомлений з вказаними правилами та не є частиною укладеного відповідачем з банком 03.04.2008 року договору.

Відповідно до ч.1 ст. 208 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

При цьому ч. 2 ст. 208 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Вимоги до оформлення документів, в тому числі щодо їх підпису, встановлені в національному стандарті Державна уніфікована система документація ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04. 2003 року № 55, що є обов'язковим для застосування в діяльності підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п. 5.23, п.5.26, п. 7.12 ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ, особистого підпису, ініціалів і прізвища. Підпис розміщують підтекстом документа або під відміткою про наявність додатків. Підписується кожна сторінка не прошитого багатосторінкового документу, з відтиском печатки підприємства, установи,організації, іншої юридичної особи

Наданий позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» копія з Умов та Правил надання банківських послуг, підписаний лише головою правління ПАТ КБ «Приватбанк», підпис відповідача ОСОБА_1 на ньому відсутній.

З заперечень представника відповідача ОСОБА_2 вбачається, що вказані умови та правила надання банківських послуг відповідачу ОСОБА_1 для ознайомлення та підпису представниками банку не надавалися, з ним не узгоджувалися, їх примірник ним не підписувався та не отримувався, докази на це суду позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не надані.

За даних обставин, вказані умови не є складовою частиною укладеного ОСОБА_1 з банком договору, а їх положення не є обов'язковими для сторони відповідача та не можуть бути взяті до уваги при вирішенні справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено наявності укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору № б/н від 03.04.2008 року та досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов.

Крім цього, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

21 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 30 листопада 2015 року у розмірі 18193 гривні 89 копійок, крім цього позивач просив стягнути судові витрати в розмірі 1378 гривень.

Згідно пункту 9.12 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу позивачем видавалася платіжна картка, згідно до ксерокопії заяви на суму 9600 гривень. Кредит відповідач повинен був погашати рівними щомісячними платежами на протязі 12 місяців. Позивачем не надані докази того, що відповідач, після закінчення строку дії платіжної картки, отримав нову картку по якій надавались послуги з обслуговування, та що приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення нарахованої заборгованості.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором в розмірі 18193 гривні 89 копійок - лише 21.01.2016 року, тобто поза межами загальної позовної давності. Сторони письмово у договорі не обумовлювали збільшення позовної давності.

Позивачу про невнесення відповідачем чергового платежу було відомо кожного наступного місяця, однак представником позивача не надано доказів на підтвердження факту визнання відповідачем заборгованості перед банком по сплаті кредиту та дачу ними згоди на його погашення за межами позовної давності.

В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення судових витрат на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214 - 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 208, 215, 216, 253, 256-258, 266, 525, 526, 638, 639, 1050, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів», постановою № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Смірнова