провадження № 2/760/108/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

15.09.2015 позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовані тим, що 27.07.2006 ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300 000 дол. США на придбання квартири зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач стверджувала, що протягом строку дії кредитного договору добросовісно виконувала покладені на неї обов'язки, оскільки у період з 27.07.2006 до 24.12.2014 на користь відповідача було сплачено грошову суму у розмірі 491 591,03 дол. США, що значно перевищує розмір отриманого кредиту.

Однак, дослідивши умови кредитного договору, позивач дійшла висновку, що умова кредитного договору щодо нарахування комісії за користування кредитними коштами у розмірі 930 дол. США є несправедливою контексті вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки послуги, за які було нараховано відповідну комісію, позивачу не надавалися.

Крім того, при укладенні кредитного договору відповідач не повідомив позивача, що розмір комісійної винагороди, не враховуючи проценти за користування кредитом, буде складати 167 400 дол. США, що призвело до істотного дисбалансу його прав та обов'язків як споживача.

Враховуючи вищезазначене, позивач стверджувала, що умова кредитного договору щодо сплати винагороди банку, яка становить більше ніж 50 % від розміру наданого кредиту, є несправедливою. Позивач зазначила, що вона не повинна була сплачуватися кошти за послуги, перелік і вартість, яких відповідачем не встановлений.

На підставі вищевикладеного позивач вважає, що умова кредитного договору щодо нарахування комісії за користування кредитними коштами суперечить вимогам Закону «Про захист прав споживачів», а тому є підставою для визнання її недійсною.

У зв'язку з цим, позивач просила суд визнати недійсною несправедливу умову пункту 1.1. кредитного договору № К2XVGKOO260075 від 27.07.2006 в частині оплати: «щомісяця в період сплати у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту». Крім цього, пункт 1.1 кредитного договору № К2XVGKOO260075 від 27.07.2006 викласти у такій редакції:

«1.1 Банк зобов'язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 27.07.2006 р. по 27.07.2021 р. включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 300 000,00 доларів США (триста тисяч доларів США 00 центів) (далі - Кредит) на наступні цілі: покупка квартири, а також у розмірі 45 402,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується з момент надання кредиту), здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 3 632,73 дол. США, для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсотках».

Представник позивача у судовому засідання позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заперечення проти позову, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не суперечить вимогам цивільного законодавства, умови цього договору сторонами визнавалися та виконувалися відповідно до порядку, встановленого цим договором, жодним вимог щодо зміни окремих положень цього договору сторонами не вимагалося, що підтверджує вільне волевиявлення сторін, повне розуміння сторонами змісту договору та наслідків його укладення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

27.07.2006 ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300 000 дол. США на придбання квартири, а також кредит у розмірі 45 402,00 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,31% від суми виданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с. 6-9).

При цьому абзац другий пункту 1.1. передбачає, що погашення заборгованості за кредитним договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 4 562,73 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди та комісії.

Відповідно до виписки про погашення кредиту № 2032274 від 24.12.2014 встановлено, що у період з 27.07.2006 по 24.12.2014 позивач сплачував заборгованість, яка виникла за тілом кредиту; заборгованість за прострочення сплати тіла кредиту; заборгованість за процентами; заборгованість за прострочення сплати процентів та заборгованість за комісією (а.с. 10-13).

На виконання умов кредитного договору позивач здійснював погашення кредиту. Цей факт підтверджується копією платіжного доручення № 1 від 24.12.2010 на суму 4 950 дол. США, копією платіжного доручення від 26.11.2010 на суму 4 563 дол. США, копією квитанції № 359268112 від 26.04.2012 на суму 5 000 дол. США (а.с. 14-17).

ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав позивачу лист № , у якому повідомив, що станом на 15.12.2014 у нього за кредитним договором від 27.07.2006 виникла заборгованість, яка складає 296 756,99 дол. США, у зв'язку з цим вимагав достроково повернути суми кредиту у повному розмірі, комісії та процентів за весь час користування кредитом (а.с. 18).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити з таких підстав.

Законодавець у пункті третьому частини першій статті 3 ЦК визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частина перша статті 627 ЦК передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положення статті 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у свої постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7).

Зі змісту частини першої статті 215 ЦК випливає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями частини першої статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина перша статті 1054 ЦК передбачає, що «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти».

Таким чином, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Суд встановив факт укладення кредитного договору між сторонами.

У пункті 6.5. кредитного договору сторони визначили, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у підпункті 1.1., 2.2.7, 2.2.9, 3.11., 6.2 кредитного договору складається з: суми кредиту, процентів, винагороди, комісії, неустойки, затрат та збитків.

Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки договір був підписаний сторонами та в подальшому позивач виконував всі умови кредитного договору.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, пункт 1.1. кредитного договору в частині оплати за комісії винагороди є несправедливим з точки зору Закону України «Про захист прав споживачів», а тому повинен бути визнаний судом недійсним.

Однак, суд не погоджується з доводами позивача з таких підстав.

Частина чотирнадцята статті 47 Закону «Про банки та банківську діяльність» визначає, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Пунктами 1.1., 2.2.3, 3.7. сторони кредитного договору передбачили обов'язок позичальника сплачувати щомісячного винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31% від суми виданого кредиту.

Фінансовий інструмент - будь-який договір, результатом якого є отримання фінансового активу одним суб'єктом правовідносин, а у іншого суб'єкта правовідносин виникають фінансові зобов'язання. Правова природа за надання фінансового інструменту полягає у ризикованості правочину за його невизначеності, пов'язаної з величиною та терміном отримання доходу в майбутньому.

З кредитного договору, який є предметом розгляду цієї справи випливає, що визначені у договорі розміри винагороди за отримання фінансового інструменту за своїм розміром є фіксованими та окремо на будь-яку частину не нараховуються, та є наслідком домовленості сторін.

Таким чином, передбачене кредитним договором стягнення комісійної винагороди є процедурою, яка відповідає вимогам чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту.

Крім цього, суд звертає увагу, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, розмір процентів, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Суд встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

З матеріалів справи випливає, що позивач була обізнана про всі умови визначені кредитним договором, оскільки протягом дії кредитного договору здійснювала погашення заборгованості.

Крім цього, відповідно норм чинного законодавства ОСОБА_2 мала можливість погодитися чи відмовитися від укладення договору, однак таким правом не скористалась.

Cтаття 217 ЦК передбачає можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, проте при укладенні з відповідачем договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало (позивачем про це у позові не зазначено і нічим не доведено).

Дослідивши матеріали, справи суд дійшов висновку, що кредитний договір, який є предметом розгляду у цій справі, є результатом вільного волевиявлення сторін, а тому посилання на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо інформаційного забезпечення позивача є безпідставним.

Зазначені висновки суду зроблені з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15.

Крім цього, суд не враховує клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, яке обгрунтоване тим, що кредитний договір був укладений 27.07.2006, а позивач звернулася до суду з позовом лише у 2015 році.

Стаття 256 ЦК визначає, що «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу».

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

Позивач зазначила, що дізналася про порушення свого права не з моменту укладення договору, а у грудні 2014 року, тобто з моменту, коли отримала від банку виписку № 2032274 від 24.12.2014.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28).

Таким чином, суд констатує, що позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову у позові.

Керуючись статтями 3, 16, 204, 215, 217, 256, 257, 258, 261, 627, 628, 638, 1054 ЦК, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко