Справа № 352/2062/15-ц
Провадження № 2/352/192/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого - судді СтрутинськогоР.Р.,

секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про втрату права на житло та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,-

в с т а н о в и в :

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з позовом до відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 про втрату права на житло. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 свій позов обґрунтували тим, що відповідач по справі за первісним позовом є колишнім чоловіком ОСОБА_1, шлюб між якими розірвано рішенням Тисменицького районного суду від 10.08.2015 року. З того часу останній залишив сім»ю і пішов проживати до іншої жінки. Оскільки ОСОБА_4 не проживає в їхньому будинку більше року без поважної причини, то вважають його таким, що втратив право на проживання.

Позивачі за первісним позовом в судове засідання не з»явилися. Від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій вона просила справу розглядати без її участі, первісний позов підтримує, просила його задоволити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та його захисник в судовому засіданні первісний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали та суду пояснили, що згідно договорів дарування від 01.08.2012 року, він, ОСОБА_4, подарував у рівних частках по 1/3 відповідачам за зустрічним позовом будинковолодіння № 18 по вул.Молодіжна в с.Чукалівка Тисменицького району, земельну ділянку площею 0,0833 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0, 1326 га для ведення ОСГ, які розташовані за тією ж адресою, що і даний житловий будинок. Рішенням Тисменицького районного суду від 10.08.2015 року шлюб між ним та ОСОБА_1 припинено. Незважаючи на дані договори, позивач за первісним позовом ОСОБА_1, після розірвання шлюбу чинить перешкоди у користуванні даним житловим будинком, а саме: замінила замки від вхідних дверей, фізично не дає змоги потрапити до нього навіть щоб забрати особисті речі, хоча він у ньому є зареєстрований та має право на проживання. При намаганні потрапити до будинку остання вчиняє сварки та скандали. Внаслідок цього він змушений наймати квартиру та нести відповідні затрати. Крім того, по даний час він повністю оплачує всі комунальні послуги, хоча внаслідок протиправних дій позивачів за первісним позовом ним не користується. Просив зустрічний позов задоволити.

Вислухавши позивача за зустрічним позовом та його представника, пояснення свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та зібрані по ній докази, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 10.08.2015 року, згідно рішення Тисменицького районного суду, розірвано.

Відповідач за первісним позовом подарував 21.08.2012 року позивачам за первісним позовом в рівних долях житловий будинок з господарською спорудою, який знаходиться у с.Чукалівка вул. Молодіжна, № 18 Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.20) та подарував в рівних долях земельну ділянку розміром 0,0833 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Чукалівка вул.Молоджна, 18 Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.21).

Згідно довідки Чукалівської сільської ради № 0244 від 25.03.2016 року, відповідач за первісним позови зареєстрований в будинковолодінні № 18 по вул.Молодіжна у с.Чукалівка, але не проживає біля двох років по даній адресі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 ствердив, що колишня дружина відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 чинити останньому перешкоди в користуванні житловим будинком, де він зареєстрований. Свідок особисто бачив, що остання не пускає ОСОБА_4 до хати та чинить йому фізичний опір при цьому. При намаганні зайти до будинку вона зачиняє двері з середини та вчиняє словесний скандал. Ключів від будинку він не має, оскільки замки поміняні, а тому ввійти у нього та проживати там він не має можливості. На даний час ОСОБА_4 змушений винаймати квартиру для приживання.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного позову слід відмовити у зв»язку з його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Зустрічний позов слід задоволити в повному обсязі.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, керуючись ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про втрату права на житловідмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення задоволити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком по вул.Молодіжна, 18 с.Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області шляхом зобов»язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкоди та надати ключі від вхідних дверей для виготовлення дублікатів.

Вселити ОСОБА_4 в житловий будинок по вул.Молодіжна, 18 с.Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Р.Р.Струтинський