Головуючий суду 1 інстанції - Олійник В.М.
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 428/7779/13-ц
Провадження № 22ц/782/817/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Коротких О.Г., Стахової Г.В.

за участю секретаря - Коротенка С.В.

позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

встановив

ОСОБА_2 звернувся до суду 25 вересня 2013 року з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 за двома договорами позики - від 14 березня 2013 року та від 03 квітня 2012 року грошові кошти, які складаються з сум позики, 3% річних, пені та інфляційних втрат. Крім того просив стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та відшкодувати понесені судові витрати.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 14 березня 2013 року борг в сумі 63000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подання позову складала 503 370 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 03 квітня 2012 року збиток, завданий за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що становить 1 438,19 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 14 березня 2013 року збиток, завданий за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що становить 3 424,08 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 03 квітня 2012 року 3% відсотки річних з простроченої суми у розмірі 2 885,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 14 березня 2013 року 3% відсотки річних з простроченої суми, у розмірі 6 081,97 грн;

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 03 квітня 2012 року пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 14 382 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 14 березня 2013 року пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 28 130,02 грн.

Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року в частині відмови у позові про стягнення моральної шкоди та стягнення судового збору залишено без змін.

В іншій частині рішення суду скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 14 березня 2013 року:

борг в сумі 63 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подання позову складала 50 3370 грн.;

3% річних з простроченої суми у розмірі 6081,97 грн.;

пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмір 28 130,02 грн, а всього 537 581,99 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року скасовано в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в зазначеній частині обгрунтовані тим, що позивач не вправі вимагати стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, оскільки одночасно він вимагає стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України на підставі ст.1048 ЦК України. При цьому позивач неправомірно вимагає стягнення подвійної облікової ставки. Крім того, 3% річних позивач розрахував невірно, включивши в розрахунок дні до настання прострочення платежу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити рішення його без змін, скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповід-ність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 63 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 травня 2013 року, але зобов'язання не виконав, у зв'язку з цим позивач вважає, що має право на стягнення пені, яка ним розрахована виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, а також 3% річних.

Задовольняючи позов про стягнення пені, суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін положення ст.549 ЦК України та ч.1 ст.1048 ЦК України.

Частиною 3 ст.549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно ч.2 ст.551 ЦК України розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, якщо предметом неустойки є грошова сума.

Як вбачається з боргової розписки, сторони не передбачили можливість стягнення неустойки за несвоєчасне повернення боргу. Отже, стягнення неустойки у вигляді пені не було встановлено договором позики.

Також не встановлно стягнення неустойки у вигляді пені нормами цивільного законодавства, які регулюють правовідносини позики.

Стаття 1050 ЦК України передбачає сплату неустойки виключно у випадку несвоєчасного повернення речі, визначеної родовими ознаками, оскільки за договором позики можуть бути передані не тільки грошові кошти, але і речі, що передбачено ст.1046 ЦК України.

Отже, оскільки грошові кошти не відносяться до речей, визначених родовими ознаками, законом не передбачено стягнення пені у разі несвоєчасного повернення позичених грошей.

Посилання суду на ч.1 ст.1048 ЦК України взагалі є помилковим, у зв'язку з наступним.

Зазначена норма права передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, в позовній заяві позивачем не заявлена вимога про стягнення процентів за користування позикою. Його позов обгрунтований відповідальністю відповідача за неповернення позики у вигляді нарахування та стягнення пені, яка розрахована позивачем у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Стягнення пені в такому розмірі передбачено ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР. Але цей Закон не підлгає застосуванню до правовідносин сторін, оскільки регулює правовідносини між підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичними особами -

суб'єктами підприємницької діяльності.

На це суд першої інстанції не звернув уваги, тому рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відову в задоволенні позову за необгрунтованістю вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахована позивачем пеня є відсотками за користування позикою, передбаченою ч.1 ст.1048 ЦК України, є помилковими, а тому не приймаються до уваги, оскільки позивачем заявлена вимога не про стягнення відсотків за користування позикою, а про стягнення пені.

Задовольняючи позов про стягнення 3% річних, суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін положення ч.2 ст.625 України.

Цей висновк суду є правильним, оскільки зазначена норма права передбачає обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, стягуючи 3% річних в розмірі 2 885,24 гривень та у розмірі 6 081,97 гривень, суд першої інстанції помилково вважав, що сторонами були уклдені два договори позики - від 03 квітня 2012 року та від 14 березня 2013 року, тоді як встановлено, що розписку від 03 квітня 2012 року сторони визнали недійсною.

За таких обставин рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи з ухваленням новго рішення про часткове задоволення позову.

Перевіривши розрахунок, наведений позивачем за період з 02 травня 2013 року по 24 вересня 2013 року, апеляційний суд вважає його частково прийнятним.

Позивач просив стянути 3% річних з настпного розрахунку:

506 831,08 грн. (борг) х 0,03 : 365 днів х 146 днів прострочки = 6 081,97 гривень.

Апеляційний суд приймає для розрахунку розмір боргу, присуджений судом, оскільки рішення суду в цій частині набрало законної сили, - 63 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подання позову складала 50 3370 гривень.

В сумарному виразі 3% річних за прострочення зобов'язання за договгором позики від 14 березня 2013 року становитимуть 6040,44 грн. з наступного розрахунку:

503 370 грн. (борг) х 0,03 : 365 днів х 146 днів прострочки = 6040,44 гривень.

Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення 3% річних є подвійним стягненням, оскільки відповідач виплачував позивачу відсотки за користування позикою, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Судом цей факт не встановлений, оскільки позивач цю обставину категорично заперечува, а письмових доказів на підтвердження цих оплат відповідач не має.

Крім того, стягнення 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України навіть за умови сплати відсотків за користування позикою на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України не є подвійним стягненням, оскільки в першому випадку - це відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а у другому впадку - це передбачена договором позики плата за користування чужими грошовими коштами.

Підсумовуючи наведене, керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1,3,4 ч.1 309, 313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України,

вирішив

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних з прострочених сум у розмірі 2 885,24 гривень за договором позики від 03 квітня 2012 року та у розмірі 6 081,97 гривень за договором позики від 14 березня 2013 року.

Ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобов'язання три проценти річних від простроченої суми в розмірі 6 040, 44 гривень.

Скасувати заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пені, нарахованої за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 14 382 гривень за договором позики від 03 квітня 2012 року та у розмірі 28 130,02 гривеь за договором позики від 14 березня 2013 року.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Коротких О.Г.

Стахова Н.В.