Ухвала

іменем україни

21 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем 10 лютого 1999 року з ним стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК від 21 червня 1999 року йому було встановлено 45 % втрати професійної працездатності, а наказом від 28 липня 1999 року призначено одноразову допомогу у розмірі 25 391 грн. Посилаючись на невиплату призначеної одноразової допомоги у місячний строк, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за несвоєчасну виплату одноразової допомоги за період із серпня 1999 року до лютого 2014 року у розмірі 132 388 грн 67 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_4 компенсацію за несвоєчасну виплату відшкодування шкоди - одноразової допомоги у зв'язку зі стійкою втратою працездатності у розмірі 9 865 грн 28 коп.

Допущено рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із наявності підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, оскільки судом під час розгляду справи порушено норми процесуального та матеріального права.

Дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, апеляційний суд правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

Зокрема, апеляційний суд правильно виходив із того, що судом першої інстанції не з'ясовано правових підстав для покладення на підприємство обов'язку зі сплати компенсації, передбаченої ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 за період після 01 січня 2001 року, а також після 01 квітня 2001 року (набрання чинності Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності») та залучення до участі в справі стороною Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювань України, а в силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд був позбавлений можливості ці порушення виправити.

На обґрунтування свого рішення апеляційний суд правильно виходив із наступного.

Законом України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Згідно зі ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст. ст. 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок апеляційного суду про те, що законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах.

Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов'язує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми.

При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом.

Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-131цс12, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів.

Крім того, правильним є також висновок апеляційного суду про те, що при розрахунку обчислення коефіцієнта втрати частини доходу суд не звернув уваги на те, що позивачу втрата працездатності встановлена висновком МСЕК 21 червня 1999 року, виплата одноразової допомоги мала бути здійснена до 21 липня 1999 року (місячний термін). Згідно з п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати № 1427 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний період на коефіцієнт приросту споживчих цін. Цей коефіцієнт цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

І.К.Парінова