У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-промислова компанія «ОліЕкс» про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-промислова компанія «ОліЕкс», про захист прав споживача, шляхом визнання договору про надання кредитної лінії недійсним, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Жевеги Катерини Валеріївни - на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-промислова компанія «ОліЕкс» (далі - ТОВ ТПК «ОліЕкс») на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407 у сумі 7 426 008 грн 36 коп., у тому числі: сума несплаченої частки кредиту - 3 999 302 грн 81 коп.; сума несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 2 396 476 грн 45 коп.; сума пені за несвоєчасне погашення часток кредиту - 418 919 грн 68 коп.; сума пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 210 348 грн 63 коп.; сума інфляції заборгованості за користування кредитами - 165 201 грн 20 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 106 899 грн 85 коп.; сума інфляції заборгованості за нарахованими відсотками - 78 882 грн 27 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків - 49 977 грн 48 коп. та сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 3 654 грн.

Не погоджуючись із позовними вимогами банку, ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Кредит Дніпро», в якому просила визнати недійсним договір про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407, посилаючись на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «БанкКредит Дніпро» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 ТОВ ТПК «ОліЕкс» про стягнення заборгованості відмовлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднесено за рахунок ПАТ «Банк Кредит Дніпро».

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживача, шляхом визнання договору про надання кредитної лінії недійсним задоволено у повному обсязі.

Захищено право ОСОБА_7, як споживача, шляхом визнання недійсним договору про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року № 050407. Стягнуто із ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Банк Кредит Дніпро» - Жевега К.В. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 квітня 2007 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_7 укладено договір про надання кредитної лінії № 050407, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 4 000 000 грн., а ОСОБА_7 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом згідно із п. 1.5 кредитного договору та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (п. 1.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.3, 1.4 кредитного договору, кредит надається на споживчі цілі у вигляді поновлюваної кредитної лінії траншами: перший транш у розмірі не більш 3 000 000 грн після настання умов, передбачених п. 2.1 даного договору; другий та наступний транші у розмірі, що визначається, як різниця між розміром фактично виданих кредитних коштів та розміром кредиту після настання/дотримання умов, передбачених п. 4.4 даного договору.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 22 % річних, а у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом або часткою кредиту в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту і до дня фактичного повернення кредиту позичальником, встановлюється в розмірі 44 % річних.

Згідно із п. 9.1 кредитного договору, даний договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 04 квітня 2012 року.

У подальшому, між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_7 було укладено ряд договорів про зміну кредитного договору, а саме: додаткова угода від 26 грудня 2007 року № 1 до кредитного договору, додаткова угода від 14 лютого 2008 року №1 до кредитного договору, додатковий договір від 31 жовтня 2008 року № 2 до кредитного договору, договір від 17 травня 2011 року № 3 про зміну кредитного договору, договір від 03 квітня 2012 року № 4 про зміну кредитного договору, яким було викладено кредитний договір в новій редакції.

Останні зміни до кредитного договору було внесено договором від 03 квітня 2012 року № 4 про зміну кредитного договору.

Згідно із п. 9.1 договору № 4 про зміну договору про надання кредитної лінії від 05 квітня 2007 року№ 050407 даний договір та всі договори про зміну до нього набирають чинності з дати його підписання та діє до 30 листопада 2013 року.

Згідно із п. 1.1 договору від 03 квітня 2012 року № 4 про зміну кредитного договору, банк надав позичальнику відкличну не поновлювану кредитну лінію в сумі 4 000 000 грн на споживчі цілі.

Плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 24 % річних, у разі порушення пункту 4.3 кредитного договору, плата за користування одержаним кредитом у період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту і до дня фактичного повернення кредиту позичальником, встановлюється у розмірі 48 % річних (п. п. 1.3, 1.4 кредитного договору). Відповідно до п. п. 4.3, 9.1 кредитного договору, він набирає чинності з дати його підписання та діє до 30 листопада 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічним позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216, 230, 236 ЦК України та виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Розрахунок загальної вартості споживчого кредиту та реальної процентної вартості» та «Графік зниження ліміту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, суди також посилалися на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки на час підписання банк не повідомив позичальника про всю необхідну інформацію для укладення такого договору.

Однак, суди не врахували, що ненадання банком повної інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Отже, у цій справі суди дійшли неправильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту та не правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з цим висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_7 одного з оригіналів кредитного договору від 05 квітня 2007 року № 050407 не відповідають змісту п. 10.4 цього договору, відповідно до якого цей кредитний договір складений у двох оригінальних примірниках (1 оригінал примірнику - банку, другий оригінал примірнику - позичальнику).

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору.

Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, та враховуючи, що первісні вимоги про стягнення заборгованості є взаємопов'язаними з зустрічними вимогами про визнання договору недійсним, ухвалені судами судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

При новому розгляді слід звернути увагу, що відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (вказана норма повинна застосовуватися поряд з п. 1 ч. 2 ст.122 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Жевеги Катерини Валеріївни - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова