У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю позивача, його представника та прокурора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду від 5 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Млинівського РВ УМВС України в Рівненській області (з обслуговування Демидівського та Млинівського районів) і Прокуратури Рівненської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

в с т а н о в и л а :

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Млинівського РВ УМВС України в Рівненській області (з обслуговування Демидівського та Млинівського районів) і Прокуратури Рівненської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Демидівського районного суду від 5 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач доводив, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди виходячи з того, що він звернувся в суд із позовом до відповідачів у порядку позовного провадження, а не просто із заявою у порядку, який визначений Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 5 ст. 4 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та проведенням незаконного обшуку йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у тому, що у його життєвих стосунках сталися вимушені зміни, він був позбавлений можливості реалізувати свої звички, а також необхідно було витрачати час та зусилля для відновлення попереднього стану, він неодноразово викликався слідчим для проведення слідчих дій та брав участь у судових засіданнях.

В оскаржуваному рішенні місцевий суд обґрунтовано встановив, що діями органів досудового розслідування та прокуратури, які виразилися в незаконному повідомленні йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконному обшуку у його житлі, йому було завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Проте відповідачі проти цього заперечували. Тому він і звернувся до суду із даним позовом.

Покликаючись на викладені обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову до відповідачів про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову, місцевий суд, визнавши право позивача на відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви, а не просто із заявою у порядку, що визначений Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Проте погодитися з такими висновком та підходом суду до вирішення спору сторін не можна.

Зі справи видно, що обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 доводив, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 186 КК України та незаконного проведення у зв'язку з цією підозрою обшуку в його житлі відповідачі заподіяли йому моральну шкоду (а. с. 1-2).

З обвинувального акту ст. слідчого СВ Млинівського РВ УМВС України в Рівненській області (з обслуговування Демидівського та Млинівського районів) від 29 січня 2014 року, затвердженого прокурором Млинівської міжрайонної прокуратури, вбачається, що позивача дійсно було обвинувачено у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України (заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження) та ч. 4 ст. 186 КК України (у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), яке вчинене у великих розмірах) (а. с. 122-123).

Крім того, з копій матеріалів кримінального провадження № 0000639 видно, що у зв'язку із підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Млинівського районного суду від 29 жовтня 2013 року (постановленої за результатами розгляду погодженого з прокурором Млинівської міжрайонної прокуратури клопотання слідчого СВ Млинівського РВ), 1 листопада 2013 року у помешканні позивача з метою відшукання і вилучення грошей та золотих виробів, які були предметом відкритого викрадення, було проведено обшук (а. с. 113-114).

Під час обшуку у ОСОБА_1 викрадених у потерпілої ОСОБА_2 грошей і золотих виробів знайдено та вилучено не було.

Вироком Млинівського районного суду від 1 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначено покарання у вигляді 850 грн. штрафу. За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, позивача ОСОБА_1 визнано невинним і виправдано за недоведеністю вчинення даного кримінального правопорушення (а. с. 6-10).

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року апеляційне провадження відносно ОСОБА_1 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Млинівського районного суду від 1 грудня 2014 року закрито (а. с. 11).

Таким чином, вирок Млинівського районного суду від 1 грудня 2014 року набрав законної сили.

Частинами 1 і 2 ст. 1176 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закону № 266/94-ВР) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 5 ст. 3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин 5 і 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з правилами частин 1 і 2 ст. 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Частинами 1 і 2 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Отже, звернення ОСОБА_1 в суд із позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви, а не просто із заявою у порядку, що визначений Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не може бути підставою для відмови йому у задоволенні пред'явленого позову.

Разом із тим, пунктом 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", яке було затверджено наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 на виконання пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 1 грудня 1994 року N 267/94-ВР "Про введення в дію Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку його повної реабілітації.

Тому зважаючи на те, що повної реабілітації позивача не відбулося (що підтверджується вироком Млинівського районного суду від 1 грудня 2014 року, який набрав законної сили), апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав, які б давали ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди, передбаченої ст. 1176 ЦК України, тобто шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі справи вбачається, що обшук у помешканні позивача органом досудового розслідування був проведений у зв'язку з тим, що потерпіла ОСОБА_2 прямо вказала на нього як на особу, яка незаконно і відкрито заволоділа її грошима і коштовностями.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 3 постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Проте засуджений вироком Млинівського районного суду від 1 грудня 2014 року за скоєння кримінального правопорушення позивач достовірних і переконливих доказів про заподіяння йому відповідачами моральної шкоди суду не подав.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

Керуючись Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Демидівського районного суду від 5 січня 2016 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Млинівського РВ УМВС України в Рівненській області (з обслуговування Демидівського та Млинівського районів) і Прокуратури Рівненської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, відмовити.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: