Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/5325/15ц Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/375/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Донецької обласної державної телерадіокомпанії про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Донецької обласної державної телерадіокомпанії (далі Донецька ОДТРК) про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначала, що вона працювала на посаді директора-редактора Донецької ОДТРК. У травні 2014 р. телерадіокомпанію захватили представники руху «Оплот», в зв'язку з чим виникла загроза здоров'ю та життю працівників компанії. 2 серпня 2014 р. вона разом із неповнолітньою дочкою та матір'ю вимушені виїхати у с. Кирилівка Запорізької області, а потім - в м. Запоріжжя, де зареєструвалась як особа, переміщена з районів проведення антитерористичної операції, та мешкає по цей час. Починаючи з 1 липня 2014 р. відповідач не сплачує їй заробітну плату, порушуючи її трудові права. Посилаючись на викладені обставини, просила суд стягнути з відповідача 87 000 грн. - невиплачену заробітну плату за період з 1 липня 2014 р. до 1 жовтня 2015 p., а також 55 000 грн. - в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою заробітної плати, порушенням її трудових прав.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини справи.

ОСОБА_3 з 11 вересня 1989 р. працювала в Донецькому облтелерадіокомітеті, з 1вересня 2010 р. - на посаді директора творчо-виробничого об'єднання телевізійних та радіопрограм Донецької ОДТРК.

Згідно листа генерального директора Донецької ОДТРК від 8 липня 2015 p., 27 квітня 2014 р. Донецьку ОДТРК захоплено невідомими особами, за фактом чого відкрито кримінальне провадження.

Згідно наказу генерального директора Донецької ОДТРК від 1 липня 2014 р. № 42 з 1 липня 2014 р. Донецька ОДТРК знаходиться у простої (ст. 34 Кодексу законів про працю); оплата працівникам телерадіокомпанії за час простою здійснюється відповідно до ст. 113 Кодексу законів про працю.

Наказом генерального директора Донецької ОДТРК від 25 вересня 2014 р. № 43 зазначений вище наказ від 1 липня 2014 р. № 42 скасовано на підставі листів Міністерства соціальної політики України від 8 липня 2014 р. «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення АТО або залишаються у таких районах», від 11 серпня 2014 р. «Щодо режиму роботи та надання відпусток працівникам на підприємствах, які знаходяться в зоні проведення АТО», листа Держкомтелерадіо від 24 вересня 2014 р.

Наказом голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України (Держкомтелерадіо) від 28 листопада 2014 р. на виконання доручення Прем'єр-міністра України від 24 листопада 2014 p., рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 р. «Про невідкладені заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», введеного в дію Указом Президента України від 14 листопада 2014 р. з 2 грудня 2014 р. припинена виробнича та фінансово-господарська діяльність державних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Держкомтелерадіо, які знаходяться у зоні здійснення антитерористичної операції.

Наказом генерального директора Донецької ОДТРК від 1 грудня 2014 р. виробнича та фінансово-господарська діяльність Донецької ОДТРК припинена з 2 грудня 2014 р. на підставі Наказу голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 28 листопада 2014 р.

Наказом генерального директора Донецької ОДТРК від 5 травня 2015 р. виробнича та фінансово-господарська діяльність Донецької ОДТРК відновлена з 5 травня 2014р.

Позивач до роботи в Донецькій ОДТРК не повернулася.

Наказом генерального директора Донецької ОДТРК від 21 серпня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за згодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно застосував для вирішення справ такі норми матеріального права.

У відповідності зі ст. 94 ч.1 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що 27 квітня 2014 р. Донецька ОДТРК захоплена невідомими особами. Позивач, як і інші співробітники телерадіокомпанії, роботи згідно своїх трудових обовязків при цьому не виконували.

Відповідно до ст. 34 ч.1 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Донецька ОДТРК зупинила роботу з 1 липня 2014 p..

Заробітна плата з цього часу працівникам телерадіокомпанії не нараховувалась і не виплачувалась відповідно до п. 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 p., згідно якому заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свою обов'язки.

Згідно наказу генерального директора Донецької ОДТРК від 5 травня 2015 р. виробнича та фінансово-господарська діяльність Донецької ОДТРК відновлена з 5 травня 2015 р.

Позивач до виконання своїх обов'язків не приступила і не працювала до часу звільнення, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати.

Суд дав оцінку наказу генерального директора Донецької ОДТРК від 1 липня 2014 р. № 42, яким визначено, що телерадіокомпанія знаходиться у простої, оплата працівникам компанії за час простою здійснюється відповідно до ст. 113 Кодексу законів про працю, та вказав, що підстав для оплати простою немає, оскільки вказаний наказ скасовано наказом генерального директора Донецької ОДТРК від 25 вересня 2014 р. №43.

Відповідно є правильним висновок щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи та перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вбачає такі обставини.

Значна частина апеляційної скарги полягає у викладенні фактичних обставин справи, а саме, обставин, якими позивач обґрунтовувала позовні вимоги. Такі доводи не можуть спростувати висновки рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, в яких позивач вважає, що мав місце простій, який підлягає оплаті згідно ст.113 КЗпП України, не мають свого підтвердження.

Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ст. 34 КЗпП України).

Статтею 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.

Судом встановлено відсутність факту простою, оскільки Донецька ОДТРК зупинила роботу з 1 липня 2014 p. і з цього часу працівникам телерадіокомпанії заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась відповідно до п. 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 p., згідно якому заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свою обов'язки.

Судом встановлено, що позивач з серпня 2014р. не перебувала за місцем знаходження Донецької ОДТРК, а проживає в іншій області.

Колегія суддів зазначає, що, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи йде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо невиплати належної заробітної плати у розмірі 87000грн. спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Положеннями ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Тобто, договору означає, що і працівник і власник набули прав і взяли на себе обов'язки, встановлені для сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України "Про оплату праці").

Статтею 4 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що у звязку із подіями в зоні проведення антитерористичної операції за місцем розташування Донецької ОДТРК підприємство з часу захоплення невідомими особами 27 квітня 2014р. господарської діяльності не здійснювало, працівниками трудові обов'язки, покладені трудовим договором (у тому числі позивачем) фактично не виконувались, позивач з серпня 2014р. проживає у Запорізькій області.

Підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу не встановлено. Вказаний позивачем розмір заборгованості з заробітної плати у сумі 87000грн. жодного доказового підтвердження не має.

Наступні доводи апеляційної скарги стосуються незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 55000грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Проте, судом першої інстанції встановлено, що немає таких обставин як порушення трудових прав позивача винними діями відповідача.

Вказаний висновок доводами апеляційної скарги не спростований.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: