АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2585/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27, 57 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Укінком» на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства Український інноваційний банк про захист прав споживача та повернення депозитного вкладу, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 13 жовтня 2014 року позивач уклала з ПАТ Український інноваційний банк договір банківського вкладу Фінансова щедрість за № 10-1291999, на виконання якого нею на депозитний рахунок № 0089 було внесено 3200 дол. США. Банк прийняв вказаний внесок на умовах строковості (на термін по 14 жовтня 2015 року), платності (11% річних), проте станом на 14 жовтня 2015 року відповідач відмовляється від виконання свого обов`язку щодо повернення депозитних коштів та відсотків.

За вказаних обставин ОСОБА_6 змушена була звернутись до суду з даним позовом та після уточнення позовних вимог 12 вересня 2016 року просила суд стягнути з відповідача заборгованість, яка складається з відсотків по вкладу за прострочений строк в сумі 69,37 дол. США та трьох відсотків річних від простроченої суми в сумі 18,92 дол. США, пені в сумі 6 905,43 дол. США і стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2016 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрінком», посилаючись на безпідставність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення , яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком грубо порушені умови укладеного договору, а через прострочення виконання товариством своїх обов'язків за договором із банку підлягає стягненню 3 % річних та пеня по ЗУ «Про захист прав споживачів», моральна шкода. Крім того, судом стягнуто із відповідача на користь ОСОБА_6 відсотки по вкладу за прострочений строк повернення банківського вкладу та відсотків.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 13 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ Укрінбанком був укладений договір банківського вкладу шляхом підписання заяви-договору про розміщення банківського вкладу № 10-1291999 від 13 жовтня 2014 року.

Згідно меморіального ордеру від 13 жовтня 2014 року № 10109920 позивач внесла на депозитний рахунок № 0089 суму 3200 доларів США; найменування вкладу: фінансова щедрість, валюта: долар США, процентна ставка: 11% річних, термін розміщення: з 13.10.2014 року по 14.10.2015 року, автопролонгація передбачена, якщо клієнт не вимагає повернення вкладу в день його закінчення.

12 жовтня 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Золотоніського відділення ПАТ Укрінбанк та центрального офісу ПАТ Укрінбанк у м. Києві із заявами про повернення вкладу в сумі 3200 дол. США разом з нарахованими процентами та всіма можливими виплатами і доплатами, на які позивач має право.

На вказані звернення позивач відповіді не отримала, кошти повернуті не були.

Розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

В судовому засіданні колегією суддів апеляційного суду Черкаської області встановлено, що суму депозитного вкладу та відсотків станом на день закінчення строку дії договору позивачка отримала у січні 2016 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 просила суд стягнути: 1) відсотки по вкладу за прострочений строк станом на 24 грудня 2015 року (дата введення тимчасової адміністрації); 2) 3% річних за неналежне повернення грошових коштів станом на 24 грудня 2015 року; 3) пеню по ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові.

Аналогічна правова позиція 6-247цс14 викладена у постанові ВСУ від 28 січня 2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Укладений сторонами договір банківського вкладу належить до грошових зобов'язань.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Як зазначено у правовому висновку, висловленому ВСУ при розгляді справи № 6-1891цс15 від 11 листопада 2015 року, закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

За умовами укладеного між сторонами договору банківського вкладу термін розміщення банківського вкладу складав з 13 жовтня 2014 року по 14 жовтня 2015 року.

Судом встановлено, що по закінченню строку дії договору, позивач звернувся до банку із заявою про повернення банківських вкладів та сплати процентів (12 жовтня 2015 року № 290, 15 жовтня 2015 року Р 990), чим засвідчив свій намір припинити дію договору.

У звязку з цим банк був зобовязаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору 14 жовтня 2015 року. Проте ПАТ «Укрінбанк» повернув кошти позивачу лише в січні 2016 року, чим порушив свої грошові зобовязання.

За таких обставин районний суд дійшов правильного висновку про те, що з банку на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 5 ст. 1061, ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В той же час, колегія суддів частково не погоджується із висновком суду в частині стягнення із відповідача на користь ОСОБА_6 пені в розмірі 6 905,43 доларів США, враховуючи слідуюче.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 цього ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Саме до цього зводяться висновки, викладені у постанові ВСУ від 28 вересня 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1699цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка має на меті не лише відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, а й додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення являє собою міру відповідальності (фінансовою санкцією).

Таким чином, висновок районного суду про застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин грунтується на діючих нормах матеріального права.

В той же час, Відповідно до ч 2 ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст. 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошовій одиниці України - гривні.

З розрахунку пені, наведеному позивачем, вбачається, що ОСОБА_6 просить стягнути пеню у доларах США у розмірі 3% за кожний день прострочення виходячи із заборгованості 3 288, 3 дол. США (тіло+відсотки) за 70 днів прострочки.

Проте, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення чи звернення з позовом до суду.

Такий розрахунок заборгованості не відповідає вищевказаним вимогам норм діючого законодавства, а колегія суддів визначає розмір пені: (виходячи із курсу долара США станом на 14 жовтня 2015 року ( 21, 82 грн.) та заборгованості за депозитом та відсотками 3 288, 3 доларів США): 71 750, 71 (гривневий еквівалент заборгованості)*0,03*70=150 676,5 грн.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача пені підлягає зміні з 6 905, 43 доларів США до 150 676,5 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди за спричинені душевні та моральні страждання у розмірі 5 000 грн. безпідставно задоволені судом першої інстанції, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими, враховуючи слідуюче.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п 2. постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 ЗУ «Про інформацію», ст. 44 ЗУ «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Оскільки ні нормами Конституції України, ні законом чи іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, ні спеціальним законом «Про банки та банківську діяльність», ні договором не передбачено право на відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди у зв'язку з неповерненням грошових коштів з банківського рахунку, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що судом при винесенні рішення не надано правову оцінку тому факту, що позивач отримала всю суму вкладу разом із відсотками, розрахованими станом на 24 грудня 2015 року дату введення тимчасової адміністрації в банк. Предметом позову є виключно штрафні санкції, які на підставі ч. 3 ст. 550 ЦК України та ч. 2 ст. 58 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» не можуть бути задоволені у зв'язку із прийняттям рішення НБУ про запровадження обмежень на діяльність банку.

Проте, колегія суддів вказані доводи апелянта відхиляє із наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 вказаного закону банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов'язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади.

Апелянт послався на постанову правління НБУ від 22 вересня 2015 року, постанова № 622/БТ, якою запроваджено особливий режим контролю за діяльністю в ПАТ «Укрінбанк» та призначено куратора строком до 21 листопада 2015 року. (а.с. 76)

Постановою правління НБУ від 19 листопада 2015 року особливий режим контролю продовжено до 28 березня 2016 року. (а.с. 77)

Постановою правління Нацбанку України від 24 грудня 2015 року ПАТ «Укрінбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Проте, колегія суддів зауважує, що згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Апелянт не надав беззаперечних доказів щодо неможливості задовольнити своєчасно вимоги позивачки - клієнта банку ОСОБА_6 про видачу їй банківського вкладу з процентами по закінченню дії 14 жовтня 2015 року укладеного нею договору банківського вкладу від 13 жовтня 2014 року.

Так, зі змісту наданої апелянтом постанови правління НБУ від 22 вересня 2015 року (повний зміст постанови апелянтом колегії не надано) вбачається, що кореспондентський рахунок ПАТ "Укрінбанку" не заарештований, лише зафіксовано зменшення коштів на такому рахунку до 64, 61 млн.грн. станом на 17 вересня 2015 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

З наданих представником ПАТ «Укінком» (правонаступник ПАТ «Укрінбанк») документів на підтвердження накладення обмежень на діяльність банку, не вдається встановити які саме форми обмеження діяльності банку застосовані Нацбанком до ПАТ «Укінком», в чому полягає особливий режим контролю за його діяльністю, а доводи апелянта про наявність реальних перешкод щодо виконання банком зобов'язань по виплаті боргу по депозиту без прострочення є недоведеними.

Доказів припинення видаткової діяльності банку апелянтом також не надано.

Посилання апелянта на постанову ВСУ від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 не обгрунтовує незаконність стягнення районним судом пені по ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки апелянтом не доведено застосування обмежень до відповідача у формі заборони видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси чи банкомати апелянта, що перешкоджало б виплатити ОСОБА_6 боргу по депозитному договору.

За вказаних вище обставин рішення суду в частині визначення розміру пені підлягає до зміни на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК, в частині стягнення моральної шкоди - скасуванню на підставі ч. 2, 4 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в позові, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін через встановлення дійсних обставини справи в цих частинах та правильне застосування норми матеріального права та не допущення порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Укінком» задовольнити частково.

Заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2016 року в частині стягнення з ПАТ «Український інноваційний банк» на користь ОСОБА_6 пені в сумі 6 905,43 доларів США змінити, стягнувши з ПАТ «Український інноваційний банк» на користь ОСОБА_6 159 723 грн. пені.

Заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2016 року в частині стягнення з ПАТ «Український інноваційний банк» на користь ОСОБА_6 моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді :