Провадження № 2/760/2031/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

з участю секретарів - Слободянюк А.К., Кучерини Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22.07.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що він та відповідач перебувають у шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Між ними існує спір щодо місця проживання дитини, способу участі його як батьку у спілкуванні та вихованні дитини. Зокрема, як вказує позивач, в травні 2013 відповідач поїхала з їхнім спільним сином з міста Мюнхена (Німеччина), де вони проживали разом, до м. Києва, після чого назад з України до Німеччини не повернулася. Дитина залишилась разом з нею, та з часу свого від`їзду з Німеччини позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні і вихованні дитини, у зв`язку з чим ним для захисту захисту своїх батьківських прав були адресовані звернення до судових та правоохоронних органів як України, так і Німеччини.

Позивач також вказує, що в ході здійснення цими органами проваджень відповідачкою подано до них ряд заяв і звернень, в яких поширено про нього недостовірну інформацію, зокрема, у заявах під час співбесіди в Головному управлінні юстиції у м. Києві, яка проходила 30.09.2013; у письмових поясненнях по справі № 527F8436/13 до протоколу судового засідання від 23.10.2013, що надіслані електронною поштою до Суду першої інстанції Мюнхена; в письмових поясненнях від 13.10.2014, надісланих електронною поштою до Вищого земельного суду Мюнхена по справі № 33 UF 949/14.

З цих підстав позивач просить:

1) визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, ганьбить його гідність, честь і ділову репутацію, інформацію, яка була поширена відповідачем:

- в Головному управлінні юстиції у м. Києві 30.09.2013 під час співбесіди, а саме:

«Он возвращается домой когда в 10 часов вечера, когда в 2 часа ночи, иногда под утро. ... Для него друзья и бары важнее, чем семья. Он ни дня не может прожить без спиртных напитков, что негативно отражается на его настроении. Каждую неделю он закупает вино в больших количествах.

…

Перед нашим отъездом в Киев он 2 полки в холодильнике заложил бутылками с вином и дверь + ящик на балконе. Сейчас возможно спустил все в подвал, так как боится, что его могут проверить. Он без вина не может даже поужинать. После выпитого начинался скандал или он заходил в бар после работы, а домой приходил уже в «хорошем» настроении и устраивал скандал.

Я не хочу, чтобы ОСОБА_1 подавал дурной пример ОСОБА_3 . И ОСОБА_3 считал, что пить каждый день спиртные напитки - норма.

…

Також, вважаю за доцільне щоб мій чоловік пройшов медичне обстеження на предмет психічного розладу та алкогольної залежності, оскільки наш син дуже реагує на сварки та агресію, яку постійно проявляє ОСОБА_1, що в свою чергу шкодить дитині.»;

- в письмових поясненнях по справі №527F8436/13 до протоколу судового засідання від що надіслані електронною поштою до Суду першої інстанції Мюнхен, а саме:

«...у Німеччині у дитини з`явилися неврологічні проблеми, імовірно з наступних причин:

постійні гучні лайки, крики і нервові зриви ОСОБА_1 після вживання алкоголю

залежність від алкоголю/ щоденне вживання алкоголю ОСОБА_1 у вечері (він щоденно після роботи відвідував зі своїми друзями бари і здебільшого повертався додому тільки після 22-23 години, часто також о 2 годині ночі або інколи всю ніч бував відсутнім).

щоденні сексуальні навантаження дитини (тривалі пестощі тулуба і ніжок дитини і цілування понад 1-2 години у вечері під час засипання дитини (ОСОБА_1 постійно кусав дитину за вушка і ніс, ОСОБА_3 плакав, а ОСОБА_1 міцно тримав його у своїх руках). Я йому сказала це припинити, тому що це занадто, і це не нормальні відносини між батьком і сином, однак, ОСОБА_1 голосно вилаяв мене і сказав, що це нормальні відносини. ОСОБА_1 хотів, щоб син спав не в дитячому ліжку, а з ним разом у ліжку, щоб мати тілесний контакт з дитиною.

2) Я припускаю, що ОСОБА_1 страждає педофілією.

…

Після народження дитини ОСОБА_1 дуже змінився, він мене повністю ігнорував, він не мав жодного сексуального інтересу до мене і вечорами шукав тілесний контакт тільки з дитиною.

…

6) ОСОБА_1 у його останній візит у Київ показав свою кримінальну енергію і кримінальне поводження.

Я направила Вам електронною поштою 12 сторінок листування і записів, які я знайшла в його валізі в останній його візит до Києва в жовтні 2013 року і сфотографувала, щоб все це віднести перекладачу і зрозуміти, які наміри мав ОСОБА_1. ОСОБА_1 уклав з детективним агентством у Києві договір і дав їм доручення, в наступний його візит до Києва взимку 2013/2014 років зробити мене непритомною за допомоги хімічної зброї або поранити і викрасти дитину під час моєї прогулянки з дитиною. Це можна прочитати в його записах на сторінках 9-10 та crop. 12. Зараз він готує викрадення ОСОБА_3 і для цього йому потрібно замовити другий закордонний паспорт дитини, щоб нелегально без моєї згоди провести ОСОБА_3 через кордон у Німеччину. Він планує також підкупити органи юстиції, суддю, центральні органи і працівників митниці в Україні та підробити згоду матері для вивезення дитини (сторінка 7 в його записах).»;

- в письмових поясненнях від 13.10.2014, що надіслані електронною поштою до Вищого земельного суду Мюнхена по справі №33 UF 949/14, а саме:

«Суд, который у нас был в Киеве в сентябре, он купил. Из-за таких, как ОСОБА_1 коррупция в Украине никогда не прекратиться.»;

2) зобов`язати відповідача у строк протягом двох тижнів з моменту набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену нею недостовірну інформацію про позивача у такий же спосіб, у який ця недостовірна інформація була нею поширена, а саме, шляхом:

- особистого відвідання відповідачем Головного управління юстиції у м. Києві, де публічно у присутності начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення управління організаційної роботи заявити, що поширена нею під час співбесіди 30.09.2013 інформація про алкоголізм позивача - щоденне вживання ним спиртних напоїв, - є недостовірною;

- направлення відповідачем електронною поштою письмового листа до Суду першої інстанції Мюнхен, де зазначити, що поширена нею в письмових поясненнях по справі №527F8436/13 до протоколу судового засідання від 23.10.2013 інформація про те, що позивач є залежним від алкоголю (щодня вживає спиртні напої), страждає педофілією; а також про те, що позивач готував замах на відповідача за допомоги хімічної зброї за для викрадення дитини, та мав на меті підкупити для цього органи юстиції, суддю, центральні органи і працівників митниці України, - є недостовірною;

- направлення відповідачкою електронною поштою письмового листа до Вищого земельного суду Мюнхена, де зазначити, що поширена нею в письмових поясненнях від 13.10.2014 по справі №33 ГТ 949/14 інформація, про те, що позивач дав хабар у суді при вирішенні справи у місті Києві - є недостовірною.

Позивач також вказує, що діями відповідача, які полягали у розповсюдженні неправдивої інформації про його алкоголізм, педофілію, наміри вчинити протиправні дії, в тому числі дати хабара судді, йому завдано моральної шкоди.

З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1, 00 грн.

В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. В останнє судове засідання призначене на 13.12.2016 позивач не з`явився, з урахуванням думки решти учасників провадження суд дійшов висновку про можливість закінчення розгляду справи у його відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати не було поширено у розумінні закону. Так як позивачем не доведено факту поширення відповідачем інформації, вважали, що підстави для захисту його прав шляхом спростування цієї інформації відсутні.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини та спір щодо способу участі позивача як батька у спілкуванні та вихованні дитини.

Зазначені спори вирішувались правоохоронними органами, в тому числі, судовими, на території України та Федеративної Республіки Німеччина.

З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2013 відповідачем надані пояснення начальнику відділу організаційно-аналітичного забезпечення діяльності Управління організаційної роботи ГУЮ у м. Києві Гармаш К.Г. щодо її позиції відносно повернення на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей до Федеративної Республіки Німеччина малолітньої дитини ОСОБА_3 , на підставі заяви позивача.

Дані пояснення відібрані у відповідача шляхом проведення співбесіди, в ході якої відповідач надала відповіді на питання, у письмовій формі.

Під час надання відповідей на поставлені питання відповідач вказала зокрема, таке:

«Он возвращается домой когда в 10 часов вечера, когда в 2 часа ночи, иногда под утро. ... Для него друзья и бары важнее, чем семья. Он ни дня не может прожить без спиртных напитков, что негативно отражается на его настроении. Каждую неделю он закупает вино в больших количествах.

…

Перед нашим отъездом в Киев он 2 полки в холодильнике заложил бутылками с вином и дверь + ящик на балконе. Сейчас возможно спустил все в подвал, так как боится, что его могут проверить. Он без вина не может даже поужинать. После выпитого начинался скандал или он заходил в бар после работы, а домой приходил уже в «хорошем» настроении и устраивал скандал.

Я не хочу, чтобы ОСОБА_1 подавал дурной пример ОСОБА_3 . И ОСОБА_3 считал, что пить каждый день спиртные напитки - норма.

…

Також, вважаю за доцільне щоб мій чоловік пройшов медичне обстеження на предмет психічного розладу та алкогольної залежності, оскільки наш син дуже реагує на сварки та агресію, яку постійно проявляє ОСОБА_1, що в свою чергу шкодить дитині.».

Окрім зазначеного вище, судом встановлено, що Судом першої інстанції Мюнхена розглядалася сімейна справа №527F8436/13 ОСОБА_1 до ОСОБА_13 з приводу тимчасового розпорядження батьківськими правами.

Відповідачем електронною поштою до Суду першої інстанції Мюнхен надано письмові поясненнях по зазначеній справі до протоколу судового засідання від 23.10.2013, у яких вказано серед іншого таке:

«...у Німеччині у дитини з`явилися неврологічні проблеми, імовірно з наступних причин:

постійні гучні лайки, крики і нервові зриви ОСОБА_1 після вживання алкоголю

залежність від алкоголю/ щоденне вживання алкоголю ОСОБА_1 у вечері (він щоденно після роботи відвідував зі своїми друзями бари і здебільшого повертався додому тільки після 22-23 години, часто також о 2 годині ночі або інколи всю ніч бував відсутнім).

щоденні сексуальні навантаження дитини (тривалі пестощі тулуба і ніжок дитини і цілування понад 1-2 години у вечері під час засипання дитини (ОСОБА_1 постійно кусав дитину за вушка і ніс, ОСОБА_3 плакав, а ОСОБА_1 міцно тримав його у своїх руках). Я йому сказала це припинити, тому що це занадто, і це не нормальні відносини між батьком і сином, однак, ОСОБА_1 голосно вилаяв мене і сказав, що це нормальні відносини. ОСОБА_1 хотів, щоб син спав не в дитячому ліжку, а з ним разом у ліжку, щоб мати тілесний контакт з дитиною.

2) Я припускаю, що ОСОБА_1 страждає педофілією.

…

Після народження дитини ОСОБА_1 дуже змінився, він мене повністю ігнорував, він не мав жодного сексуального інтересу до мене і вечорами шукав тілесний контакт тільки з дитиною.

…

6) ОСОБА_1 у його останній візит у Київ показав свою кримінальну енергію і кримінальне поводження.

Я направила Вам електронною поштою 12 сторінок листування і записів, які я знайшла в його валізі в останній його візит до Києва в жовтні 2013 року і сфотографувала, щоб все це віднести перекладачу і зрозуміти, які наміри мав ОСОБА_1. ОСОБА_1 уклав з детективним агентством у Києві договір і дав їм доручення, в наступний його візит до Києва взимку 2013/2014 років зробити мене непритомною за допомоги хімічної зброї або поранити і викрасти дитину під час моєї прогулянки з дитиною. Це можна прочитати в його записах на сторінках 9-10 та crop. 12. Зараз він готує викрадення ОСОБА_3 і для цього йому потрібно замовити другий закордонний паспорт дитини, щоб нелегально без моєї згоди провести ОСОБА_3 через кордон у Німеччину. Він планує також підкупити органи юстиції, суддю, центральні органи і працівників митниці в Україні та підробити згоду матері для вивезення дитини (сторінка 7 в його записах).».

З матеріалів справи також встановлено, що Вищим земельним судом Мюнхена розглядалася справа №33 UF 949/14 ОСОБА_1 до ОСОБА_13 з приводу повернення дитини.

Відповідачем електронною поштою до Вищого земельного суду Мюнхена надано письмові поясненнях по зазначеній справі, у яких вказано серед іншого таке:

«Суд, который у нас был в Киеве в сентябре, он купил. Из-за таких, как ОСОБА_1 коррупция в Украине никогда не прекратиться.».

Позивач стверджує, що наведена вище інформація зазначена позивачем є недостовірною.

Як з`ясовано судом в ході розгляду справи, позивач вважає, що відповідач, надавши пояснення уповноваженій особі ГУЮ у м. Києві, Суду першої інстанції Мюнхена та Вищому земельному суду Мюнхена, здійснила поширення оспорюваної інформації.

Судом також з`ясовано, що позивач вважає, що інформація, зазначена відповідачем у своїх поясненнях, ганьблять його честь, гідність та порочить ділову репутацію.

Позивач стверджує, що неправомірними діями відповідача, які полягали у поширенні зазначеної вище інформації, відповідач завдала йому моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, яку позивач оцінює в розмірі 1, 00 грн.

Відсутність підстав для задоволення позову в частині спростування недостовірної інформації суд обґрунтовує, виходячи з такого.

Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Основоположні гарантії щодо свободи вираження поглядів закріплені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997.

У відповідності до ст. 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно сталої судової практики Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів складає одну з фундаментальних основ демократичного суспільства, являється важливою умовою для його прогресу і для самореалізації кожної людини.

Конституція України визначає, що Україна є правовою державою, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 8).

Частина друга ст. 34 Конституції України встановлює, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За визначенням ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У відповідності до положень ст.ст. 269, 271 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до конституційних гарантій стаття 302 ЦК України до кола особистих немайнових прав відносить право фізичної особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Частина друга ст. 10 Закону України «Про інформацію» визначає, що реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

За змістом статті 10 Конвенції, кожен, хто користується свободою слова, приймає на себе певні обов`язки і відповідальність, які залежать від конкретних обставин, в яких діє той, хто поширює інформацію, а також від використовуваних для цього засобів.

Як зазначено в статті 10 Конвенції, свобода вираження поглядів може бути поєднана з певними обмеженнями, які, проте, повинні вузько тлумачитись, і необхідність будь-яких обмежень повинна бути переконливо обґрунтована (рішення ЄСПЛ Handyside v. the United Kingdom, 7 December 1976, § 49, Series A no. 24; Editions Plon v. France, no. 58148/00, § 42, ECHR 2004-IV; и Lindon, Otchakovsky-Laurens and July v. France [GC], nos. 21279/02 and 36448/02, § 45, ECHR 2007-IV).

Стаття 297 ЦК України у частинах першій-третій визначає, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Особисті немайнові права фізичної особи на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, закріплені у ст.ст. 297, 299 ЦК України за своїм змістом та сутністю являються правами, які захищаються статтею 8 Конвенції, як частина права на повагу до приватного життя, що випливає з судової практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ Polanco Torres and Movilla Polanco v. Spain, no. 34147/06, § 40, 21 September 2010).

Згідно частини четвертої ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Спеціальний спосіб захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, визначений ст. 277 ЦК.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Законом України «Про інформацію» у частині четвертій статті 14 визначено, поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право /п. 15/.

У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права /п. 18/.

Суд вважає, що позивачем не було доведено, що відповідачем поширено оспорювану інформацію, зміст якої приведено судом вище.

В основу цього висновку суд покладає фактичні обставини справи, які неоспорені сторонами, а саме, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена в письмових поясненнях, які адресовані компетентним органам з приводу питань віднесених до їх відання: Головному управлінню юстиції в м. Києві щодо позиції позивача відносно повернення на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей до Федеративної Республіки Німеччина малолітньої дитини - ОСОБА_3 ; Суду першої інстанції Мюнхена та Вищому земельному суду Мюнхена щодо справ, які розглядались цими судами між сторонами.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації /п. 16/.

Суд, таким чином, приходить до висновку, про відсутність юридичного складу правопорушення, необхідного для застосування спеціального способу захисту, визначеного ст. 277 ЦК України, - спростування недостовірної інформації, так як відсутній один з його елементів - поширення інформації.

На користь зазначеного висновку щодо відсутності підстав для застосування обраного позивачем способу захисту свідчать і інші міркування, наведені нижче.

З цього приводу суд зазначає, що, як свідчать обставини справи, позивач хоча і виклала у своїх поясненнях інформацію про особу позивача, яка безспірно є негативною, зокрема, ствердження про його алкоголізм, звинувачення/підозри в педофілії, хабарництві та ін., дані пояснення відображають конкретну позицію позивача з приводу причин, через які вона не бажає щоб їх спільний син проживав з батьком.

Аналіз встановлених в ході судового розгляду обставин справи, показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 свідчить, що позивач викладаючи у своїх поясненнях негативну інформацію про позивача надавала своє бачення певних фактів.

Так, висновок про схильність позивача до алкоголізму відповідач зробила на тій підставі, що під час їх спільного проживання у помешканні позивача завжди зберігались алкогольні напої, а також, що позивач, за ствердженням позивача, вживав алкоголь з кожним прийомом їжі; висновок про схильність до педофілії на основі вражень, які склались від спостережень за конкретною поведінкою позивача під час проводження часу з дитиною, яка на її думку не відповідає загальноприйнтятим нормам; про хабарництво - на основі тенденцій, які склались в суспільстві, на фоні низького авторитету судової влади.

При цьому, з точки зору практики ЄСПЛ, належить проводити ретельне розмежування між фактами і оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, тоді як істинність оціночних суджень не завжди піддається доказуванню (рішення ЄСПЛ Lingens v. Austria, 8 July 1986, § 46).

За визначенням частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно частин першої, третьої названої статті Закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

З вищевикладеного вбачається, що оспорювана позивачем інформація, у тому вигляді як вона викладена письмових поясненнях, за своїм змістом підпадає під визначення оціночного судження, а тому, вимоги про її спростування не відповідають можливим способам захисту, визначених законом.

На користь висновку щодо відсутності підстав для застосування обраного позивачем способу захисту, суд вважає за необхідне вказати на п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Як відзначено судом вище, письмові пояснення відповідача були дресовані компетентним органам з приводу питань віднесених до їх відання.

Аналіз змісту судових рішень судів Федеративної Республіки Німеччина у справах №527F8436/13 та №33 UF 949/14 показує, що судами письмові пояснення відповідача були прийняті до уваги, при чому в частині посилань на відповідача на схильність позивача до алкоголізму та педофілії відхилені як безпідставні.

Враховуючи вищеприведений висновок суду про висловлювання відповідачем у своїх письмових поясненнях оціночних суджень, суд вважає, що відсутні підстави щоб стверджувати, що відповідачем у письмових поясненнях зазначено завідомо неправдиві відомості, а негативна інформація висловлена відповідачем з будь-якою іншою метою ніж захист своїх прав та прав дитини у спорі щодо місця проживання останньої, щодо способу участі позивача як батька у спілкуванні з нею та її вихованні.

Суд, таким чином, приходить до висновку, про необгрунтованість позовних вимог позивача про захист гідності, честі та ділової репутації шляхом спростування оспорюваної інформації, оскільки позивачем не доведено визначених для цього законом підстав, зокрема, факту її поширення позивачем (ст. 277 ЦК України), та обрано неналежний спосіб захисту своїх прав (ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

Відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовує, виходячи з такого.

Частина 1 статті 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже нормами діючого законодавства визначено, що слід розуміти під моральною шкодою, та підстави для її відшкодування.

Між тим, позивач належного обґрунтування своєї позиції щодо відшкодування з відповідача моральної шкоди не навів та будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди суду не надав.

За цих обставин в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя