08.11.2016 Єдиний унікальний номер 205/2730/15-ц
Справа №2/205/958/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федченко В.М.,

при секретарі Джурко Ю.І.,

за участю : позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 30 квітня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 листопада 2014 року померла його дружина ОСОБА_4 у віці 66 років, яка за життя склала заповіт, яким усе своє майно, до складу якого входить 1/2 частина житлового будинку по вул. Кармелюка 2-г, заповіла своїй дочері, відповідачці по справі, ОСОБА_2. Також зазначив, що відповідачка при житті, матері не допомагала, не підтримувала її, не доглядала за нею, а тільки вимагала гроші. Він поніс всі витрати на лікування та поховання дружини. З 2012 року і до смерті ОСОБА_4 тяжко хворіла, в неї виявили центральний рак правої легені, в період лікування проходила неодноразово хіміотерапію та знаходилась на амбулаторному лікуванні у лякарні №5 та мала ще хроничні захворювання. На момент складання заповіту ОСОБА_4 була вже хвора і перебувала і в неї спостерігалася психічна та емоційна неврівноваженість, змінувався настрій, вона відчувала біль у серці.

Позивач вважає, що ОСОБА_4, 14 грудня 2012 року склала заповіт без власного волевиявлення, тому просить визнати недійсним заповіт на імя ОСОБА_2, посвідченний Другою ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою складений 14 грудня 2012 року та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити. Надав пояснення аналогічно викладеним в позові та письмових поясненнях. Також наполягав на проведенні посмертної судової психіатричної експертизи, оскільки на його думку під час складання заповіту його дружина тяжко хворіла і не розуміла значення своїх дій, оскільки нібито вживала ліки, що містять наркотичні засоби.

Відповідачка позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні. Вважає заявлені вимоги надуманими та безпідставними, оскільки на момент складення заповіту у 2012 році її мати ОСОБА_4 не хворіла, була психічно здоровою та адекватною жінкою, яка працювала майже до самої своєї смерті у 2014 році.

Третя особа ОСОБА_3 дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника в судове засідання не зявилася, письвомо просила справу розглянути у відсутність їх представника.

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, що за життя і до самої своєї смерті померла ОСОБА_4 не страждала на психічний розлад, була адекватною та психічно здоровою людиною.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 з 27 грудня 1975 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 1220. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_16 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 46 на звороті).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 12 листопада 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 8383 (а.с.12).

Згідно довідки №679 від 12 листопада 2014 року ОСОБА_4 померла у віці 66 років, причина смерті рак правої легені (а.с.6).

На підставі свідоцтва про права власності від 14.11.1985 року виданого Ленінською районною ОСОБА_13 народних депутатів за №364/1 від 12.07.1985 року зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу №449 за реєстром №84 ОСОБА_4 належала 1/2 частина домоволодіння 2-г по вул. Кармелюка в м. Дніпропетровську (а.с.21).

Відповідно до довідки від 13.12.2014 року, виданої головою квартального комітету №30 ОСОБА_17, - ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.10.1980 року по день своєї смерті 12.11.2014 р. (а.с. 48).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння 2-г по вул. Кармелюка в м. Дніпропетровську.

Із матеріалів спадкової справи, що були витребувані судом з Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.40-54) вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_1, які у встановлений строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право заповіла своїй дочці - ОСОБА_2, який посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_18, зареєстрований в реєстрі за № 1-1734 (а.с.19).

Відповідно до ст.ст.1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В судовому засіданні позивача заявляв клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи відносно померлої ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона мала ряд хронічних захворювать та страждала від раку правої легені, у звязку з чим проходила лікування препаратами, які впливали на її психічний та емоційний стан, а тому підписуючи заповіт не розуміла своїх дій. Однак в процесі розгляду справи позивач відмовився від проведення судово-психіатричної експертизи, у звязку з відсутністю необхідних медичних документів, які потрібні для її проведення.

Також судом встановлено з пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, що померла ОСОБА_4 хворіла та знаходилась на лікуваннні в лікарні, однак не страждала на психічний розлад, була адекватною та психічно здоровою людиною.

Згідно ст.ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Як зазначено в заповіті, який було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 та зареєстровано в реєстрі за 1-1734, заповіт прочитано ОСОБА_19 особисто в голос та власноручно підписано у присутності нотаріуса. Особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до п.1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як передбачено ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

За п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий право чин. Особа, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Отже, враховуючи, що позивачем не надані докази того, що померла 12 листопада 2014 року ОСОБА_4 під час підписання заповіту на імя ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як страждала на психічну та емоційну неврівноваженність, та ці обставини не знайшли своє підтвердження ані матеріалами справи, ані поясненнями свідків, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий, його позовні вимоги залишено без задоволення, тому судовий збір на його користь поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, ст.ст. 1216-1218,1222-1223,1233-1236,1247-1248,1257 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 197, 209, 212-215, 218, 222, 294 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4, що складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений Другою ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою 14 грудня 2012 року залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.М. Федченко