Справа № 466/5721/16 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/5902/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Берези В.І., Бойко С.М.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 3 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення і моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

24 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітнку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (з 12 листопада по 25 квітня 2006 року) та 20 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року по справі за її позовом до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 166 від 25 березня 2013 року про її звільнення із займаної посади; поновлено її на посаді завідувача четвертим відділенням вказаної лікарні; стягнуто з відповідача в її (позивача) користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2013 року по дату ухвалення рішення (12 листопада 2015 року) в сумі 123 957,33 грн. з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати; стягнуто з відповідача в її користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі було виконано лише 25 квітня 2016 pоку з виданням наказу № 240, а в частині виплати присуджених грошових сум залишається не виконаним. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 3 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12 листопада 2015 року до 25 квітня 2016 року в сумі 21 378,42 з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Покладено на головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарні» обовязок покрити шкоду у розмірі 21 378, 42 грн. з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної установі у звязку з оплатою ОСОБА_3 заробітку за час затримки виконання рішення суду від 12 листопада 2015 року про поновлення на роботі. Стягнуто з відповідача на користь держави 1 378 грн. судового збору.

Рішення оскаржив відповідач, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин справи. Зазначає, що позивач не предявила виконавчий лист для виконання судового рішення. 25 квітня 2016 року відповідач одержав постанову про відкриття виконавчого провадження і після цього виконав судове рішення. Підстави для задоволення позову відсутні. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просить її задовольнити.

Позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, яке просять залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, оскільки суд першої інстанції в частині покладення на головного лікаря закладу обовязку покрити завдані збитки зробив свої висновки без належних підстав, справу в цій частині вирішено без достатньої перевірки обставин справи; висновки суду у зазначеній частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем. З червня 2010 року вона працювала на посаді завідувача четвертим відділенням. Наказом № 166 від 25 березня 2013 року ОСОБА_5 звільнено з займаної посади відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2006 року, позов ОСОБА_3 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 166 від 25 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади; поновлено позивача на посаді завідувача четвертим відділенням Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; стягнуто з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2013 року по дату ухвалення рішення (12 листопада 2015 року) в сумі 123 957,33 грн. з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати, та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць відповідно до вимог ст.235 КЗпП України рішення суду звернуто до негайного виконання. Апеляційний суд ухвалив рішення у присутності представника відповідача. Позивач після ухвалення рішення апеляційним судом неодноразово порушувала перед відповідачем питання про виконання цього рішення, на що вона отримувала письмові відмови. Рішення суду виконано 25 квітня 2016 року шляхом видачі наказу № 240 про поновлення працівника лікарні. На підставі наказу відповідача № 240 від 25 квітня 2016 року у трудовій книжці позивача зроблено запис № 18 від цього числа про поновлення на роботі.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в період з 12 листопада 2015 року по 25 квітня 2016 року тривав вимушений прогул позивача. Незважаючи на обовязковість судового рішення, яке набрало законної сили, відповідач не провів його виконання. В результаті цього позивач перебувала у вимушеному прогулі. За вказаний період заробітна плата їй не нарахована і не виплачена. Позивачеві завдано моральну шкоду внаслідок порушення її трудових прав.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач, який допустив затримку виконання судового рішення, має сплатити позивачеві середній заробіток за період з 12 листопада 2015 року по 25 квітня 2016 року. З розрахунком суми, яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, належить погодитися.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення роботодавцем будь - яких із передбачених законом прав працівника, якщо таке порушення поєднане з його моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих звязків, що вимагає прикладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, спричиненої позивачеві, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідач допустив тривале невиконання рішення суду, зволікання понад 5 місяців із поновленням позивача на роботі, позбавлення її можливості реалізувати гарантованого Конституцією України права на працю, що є порушенням її законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків; що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд взяв до уваги характер та обсяг страждань, які зазнала позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості; прийшов до вірного висновку, що розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач, є надто великим, а тому вважає, що з відповідача належить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У відповідності до ст.237 Кодексу суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції вважав, що обовязок відшкодування заподіяної шкоди установі: виплата коштів за час невиконання рішення суду, належить покласти на головного лікарая. Виходив з того, що враховуючи обставини справи, невиконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, відверте ігнорування виконання судового рішення. Колегія суддів не погоджується в цій частині з оскаржуваним рішенням, виходячи з наступного.

Згідно з п. 8 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівників на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації. Відповідальність за цією підставою настає також і в тому випадку, коли пряма дійсна шкода підприємству заподіяна невиконанням рішення суду про поновлення працівника на роботі. Така відповідальність на службову особу може бути покладена тільки за наявності персональної вини службової особи. Субєктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. Прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу, якщо суд поновив звільненого з роботи працівника.

За цим законом покладається обовязок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у звязку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14).

За змістом п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обовязок покривати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону.

Пленум Верховного Суду України орієнтує на неухильне додержання вимог ст. 109 раніше чинного ЦПК України, ст.134 (п.8), ст.237 КЗпП України про притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в незаконному звільненні. Чинний ЦПК не містить правил, які визначали б особливості розгляду судами трудових спорів. Таким чином, правова підстава для залучення судом до участі у справі в якості третьої особи працівників, які винні в незаконному звільненні або незаконному переведенні, є відсутньою. Відтак, власник або уповноважений ним орган не позбавлений права вирішити питання про притягнення до матеріальної відповідальності працівників (службових осіб), які є винними в незаконному переведенні або звільненні працівників, поза межами спору про поновлення працівника на роботі на підставі позову власника або уповноваженого ним органу.

Суд першої інстанції притягнув до участі у справі в якості третьої особи головного лікаря, не визначив конкретну фізичну особу, яка обіймала цю посаду. Відповідачем головний лікар лікарні не був. Обовязок покрити шкоду суд поклав не на конкретну особу, а зазначив посаду, що не узгоджується з вимогами закону. Окрім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення коштів за вимушений прогул позивача, повязаний із невчасним виконанням судового рішення, не врахував, що така шкода ще не стягнута з відповідача, відтак, - відсутня. При цьому суд не врахував, що за приписами ст. 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Водночас суд не звернув уваги на те, що обовязок покрити шкоду покладається лише у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відшкодування суми компенсації моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням працівника та інших витрат, законодавством України не передбачено.

Вказане вище свідчить про порушення судом у зазначеній частині норм матеріального і процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в затриманні рішення про поновлення на роботі, що в свою чергу призвело до невірних висновків суду у цій частині.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги та приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині покладення на головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарні» обовязку покрити шкоду у розмірі 21 378, 42 грн. з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати, та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної установі у звязку з оплатою ОСОБА_3 заробітку за час затримки виконання рішення суду від 12 листопада 2015 року про поновлення на роботі, -підлягає скасуванню.

Розподіл судових витрат судом проведено відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, п.1, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 309, 313, ч.2 ст. 314,ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 3 серпня 2016 року в частині покладення на головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» обовязку покрити шкоду у розмірі 21 378,42 грн. (з відрахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати) та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної установі у звязку з оплатою ОСОБА_3 за затримку виконання рішення суду від 12 листопада 2015 року про поновлення на роботі,- скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: