У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Тернопільської області

від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 05 травня 2008 року між нею та її дочкою - ОСОБА_5 укладено договір позики на суму 92 800 гривень терміном до 31 грудня 2011 року з метою придбання житла для відповідачів, які на той час перебували у шлюбі.

07 травня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому остання проживає з малолітнім сином та колишнім чоловіком ОСОБА_6, шлюб з яким розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2014 року.

Посилаючись на те, що обов'язок щодо повернення позики несуть відповідачі в солідарному порядку, оскільки кошти позичалися за час перебування їх у шлюбі, просила стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 101 159 гривень 63 копійки, з яких: сума позики - 92 800 гривень та 3 % річних - 8 359 гривень 63 копійки.

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що він не давав своєї згоди на укладення договору позики від 05 травня 2008 року та заперечує, що кошти були використані в інтересах сім'ї, а саме на придбання будинку, оскільки нерухоме майно придбане за їхні спільні з відповідачкою кошти, будь-яких позичених коштів його дружина на купівлю будинку не використовувала, а також заперечує підписання договору позики саме 05 травня 2008 року, оскільки позивач на той час перебувала за межами України, у зв'язку з чим просив суд на підставі

ст. ст. 203, 215 ЦК України визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 05 травня 2008 року у розмірі 101 159,63 грн., з яких: сума позики - 92 800 грн.; 3 % річних від простроченої суми - 8 359,63 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4. відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4.,

ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 011,60 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку в частині стягнення з неї на користь позивача заборгованості за договором позики.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада

2015 року рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 011 грн. 60 коп. судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики від 05 травня 2008 року в сумі

101 159 грн. 63 коп. (92 800 грн. - сума позики, 8 359 грн. 63 коп. - 3 % річних).

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в рівних частках по 505 грн. 80 коп. з кожного.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та про стягнення судового збору та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що договір позики, укладений 05 травня 2008 року одним із подружжя, створює обов'язки для іншого подружжя, оскільки отримані за вказаним договором кошти використані в інтересах сім'ї, а саме на придбання житлового будинку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність відповідачів щодо повернення позики позивачу.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог за зустрічним позовом до апеляційного суду не оскаржувалось, а тому не переглядається в касаційному порядку.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк