АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1105/16 Справа № 200/7824/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Циганков В. О. Доповідач - Калиновський А.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі - Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Заступника прокурора Дніпропетровської області на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року по справі за позовом Приватного підприємства "ОПО" до ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ПП "ОПО" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 01.11.2014 р. між ним та відповідачем було укладено інвестиційний договір № 011114. Відповідно до умов вказаного Договору відповідач прийняв на себе зобов'язання збудувати комплекси, а відповідач брати участь в інвестуванні. Однак у порушення вимог Договору від 01.11.2014 р. відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, не брав участі в інвестуванні, а тому позивач просив визнати за ним право власності на об'єкти нерухомого майна та розірвати інвестиційний договір.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року позов ПП "ОПО" до ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання права власності задоволено.

Розірвано інвестиційний договір від 01.11.2014 р. за № 011114 укладений між ПП "ОПО" та ОСОБА_3

Визнано за ПП "ОПО" право власності на ряд об'єктів нерухомого майна.

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Дніпропетровської області, який не брав участі у справі, в інтересах держави просить рішення суду в частині визнання права власності на об'єкти нерухомого майна скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПП "ОПО" про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено інвестиційний договір № 011114.

Пунктом 2.3. Договору було встановлено, що інвестор здійснює фінансування будівництва Комплексу шляхом внесення Інвестиції, а Забудовник забезпечує реалізацію Інвестиції Інвестора.

Задовольняючи позовні вимоги ПП "ОПО" в частині визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, суд виходив з того, що згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Інші особи проти позову не заперечували. Осіб чиї права можливо порушувались в результаті розгляду справи не встановлено. Доказів істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм матеріали справи не містять.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Дніпропетровська міська рада як власник забудованих земельних ділянок, всупереч вимогам ст. 33 ЦПК України, не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Відповідно до ч.ч. 5,8 ст. 39 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність у ПП "ОПО" права власності чи користування на земельні ділянки під спірним нерухомим майном.

Крім того, спірне нерухоме майно не було прийнято до експлуатації, а тому є не створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги ПП "ОПО", суд не звернув уваги на зазначені обставини справи та вимоги закону, не залучив до участі у справі в якості відповідача Дніпропетровську міську раду та помилково дійшов висновку про необхідність визнання права власності на об'єкти нерухомого майна за позивачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, судове рішення в частині визнання права власності на об'єкти нерухомого майна скасувати та ухвалити нове в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року в частині визнання права власності на об'єкти нерухомого майна за Приватним підприємством "ОПО" скасувати.

У задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "ОПО" до ОСОБА_3 про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: