Номер провадження: 22-ц/785/3996/16
Головуючий у першій інстанції Куркан
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю одного з подружжя,

встановила:

У липні 2013 позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що 04 березня 1995 року зареєструвала шлюб з відповідачем.

За час сумісного шлюбу нею та відповідачем були придбані: однокімнатна квартира №6, яка розміщена по вул. Крупської в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області; житловий будинок з господарчими спорудами №14, який розміщений по вул. Петровського в с. Тростянчик, Тростянецького району, Вінницької області та автомобіль НОМЕР_1, 1992 року випуску.

Вирішити у добровільному порядку питання розподілу вищевказаного майна не змогли, тому вона вимушена звернутись до суду та просити суд винести рішення, яким розділити вказане майно, виділивши їй у власність вищевказану квартиру, а у власність відповідача виділити вищевказаний будинок та автомобіль.

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги та просила суд розділити вищевказане майно, виділивши їй у власність ідеальну 1/2 його частину.

В судовому засіданні позивач свою вимогу підтримала.

Відповідач позов визнав частково і у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що позов ОСОБА_2 визнає частково, а саме визнає її право власності на 1/2 частину вищевказаного автомобіля та квартири.

Спірний будинок, який розміщений в с. Тростянчик придбаний ним за власні кошти, які він отримав у 2009р. від МВС України у сумі 67 000 грн. при виході на пенсію.

У грудні 2013р. відповідач ОСОБА_2 доповнив свою зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що спірну квартиру він також придбав за особисті кошти у сумі 208000 грн., отримані ним від продажу належної йому на праві власності в порядку приватизації квартири, яка знаходилася в м. Дніпропетровську.

Спірне майно, за винятком автомобіля, не може вважатись спільним, оскільки придбано ним вже в той час, коли він з ОСОБА_2 разом не проживали.

З вказаних підстав просив суд визнати спірні квартиру та будинок його особистою приватною власністю, виділити спірний автомобіль йому у власність, зобовязавши його сплатити відповідачу за зустрічним позовом вартість 1/2 частини автомобіля.

У судовому засіданні ОСОБА_2 свої вимоги підтримав.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2, зустрічний позов не визнала, при цьому пояснила, що спірні квартира та будинок були придбані нею та позивачем за час спільного шлюбу на кошти сімї. При купівлі вказаних квартири та будинку, вона, як дружина ОСОБА_2, давала нотаріально посвідчену згоду на придбання вказаного майна.

Рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено.

Розділено набуте за час шлюбу майно, а саме квартиру №6, яка розміщена по вул. Крупської в с. Нова Долина, Овідіопольського району, Одеської області; житловий будинок з господарчими спорудами №14, який розміщений в с. Тростянчик, по вул. Петровського, Тростянецького району, Вінницької області; автомобіль НОМЕР_1, 1992 року випуску, виділивши у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири №6, яка розміщена по вул. Крупської, с. Нова Долина, Овідіопольського району, Одеської області, 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами №14, який розміщений в с. Тростянчик, по вул. Петровського, Тростянецького району, Вінницької області, 1/2 частину автомобілля НОМЕР_1, 1992 року випуску та виділивши у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири №6, яка розміщена по вул. Крупської, с. Нова Долина, Овідіопольського району, Одеської області, 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами №14, який розміщений в с. Тростянчик, по вул. Петровського, Тростянецького району, Вінницької області, 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 1992 року випуску.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю одного з подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у сумі 1876 грн. 80 коп.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 того ж Кодексу обєктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктами права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 68 того ж Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності.

Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 69 ч.1 того ж Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 ч.1 того ж Кодексу у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.24 ч.1, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.5 ст. 71 СК, щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження такої компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК при умові звернення (одного з них) до суду з таким позовом (ст.4 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом також правильно було встановлено, що 04 березня 1995р. сторони зареєстрували шлюб.(а.с.7 т.1).

За час спільного шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність автомобіль НОМЕР_1, 1992 року випуску (а.с.37 т.1), квартиру №6, яка розміщена на вул. Крупської №2/8в, с. Нова Долина, Овідопольського району, Одеської області (а.с.35 т.1) та житловий будинок з господарчими спорудами № 14, який розташований на вул. Петровського, с. Тростянчик, Тростянецького району Вінницької області (а.с.36 т.1).

Вказане майно є наявним у сторін на час розгляду вказаної справи судом.

Оскільки, як встановлено судом, зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, і суд вважав за необхідне визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну його частку.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_1, суд правильно виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що спірний будинок придбаний ним на його особисті кошти, якими є виплачена йому МВС в липні 2009р. при звільнені одноразова грошова допомога на оздоровлення та за особливості його роботи вихідна допомога в сумі 70389 грн., що спірна квартира придбана ним за кошти виручені від продажу квартири в м. Дніпропетровськ, яка належала особисто йому на праві власності, яку він продав у липні 2011р., що придбані спірні будинок та квартира, були придбані вже тоді, коли він та його колишня дружина однією сімєю не мешкали, оскільки вказані доводи повністю спростовуються письмовими матеріалами справи, а саме нотаріально посвідченими заявами відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1, з яких слідує, що вона, як дружина ОСОБА_1 давала останньому згоду на придбання спірної квартири за сумісні кошти в період знаходження в зареєстрованому шлюбі та те, що квартира буде знаходитись у спільній сумісній власності її та чоловіка.(а.с.223 т.1). Крім того, у самому тексті договору ОСОБА_1 нотаріусом був розяснений зміст статей 60-63 СК України, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на вказаному договорі, який був нотаріально посвідчений.(а.с.212 т.1). Таку ж згоду ОСОБА_1 як дружина ОСОБА_1 давала останньому при укладанні договору купівлі-продажу спірного будинку, і такі ж самі розяснення статей СК маються в тексті договору купівлі-продажу спірного будинку, підписаним ОСОБА_1 і нотаріально посвідченим (а.с. 242, 246 т.1). Як вказані договори, так і названі заяви до них ОСОБА_1 не оспорені і є чинними на теперішній час.

Правильно суд також не погодився з доводами ОСОБА_1, що беручи у ОСОБА_1 згоду на купівлю-продаж спірних будинку та квартири, він виконував формальні вимоги нотаріуса, оскільки при купівлі-продажу спірного будинку, він підписував нотаріально-посвідчену заяву продавця квартири Бондарева, в якій останній зазначав, що вказану у договорі квартиру він придбавав за власні кошти, поза шлюбом (т.1 а.с. 213).

Якщо ОСОБА_1 вважав, що спірну квартиру та будинок він придбавав за власні кошти, то мав право запропонувати ОСОБА_1 також написати нотаріально-посвідчену заяву про те, що квартира, купується на особисті кошти ОСОБА_1 і вона не матиме претензій на отримання квартири у спільну сумісну власність.

Обґрунтовано суд також не погодився із доводами ОСОБА_1, що спірні будинок та квартиру він купував, вже не проживаючи однією сімєю з ОСОБА_1 та не ведучи з останньою спільного господарства, і що ці його доводи підтверджуються позовною заявою відповідача про розірвання шлюбу, де ОСОБА_1 зазначила, що не живе з ним з 2008р. (т.1 а.с. 67), оскільки ці обставини не встановленні рішенням суду, яким шлюб між сторонами був розірваний (т.1 а.с.69).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він на момент укладання вищевказаних угод не проживав з ОСОБА_1 також спростовуються показаннями свідка ОСОБА_3, з яких слідує, що вона на запрошення подружжя ОСОБА_1 приїздила до них у с. Тростянчик, де ОСОБА_1 мешкали у будинку придбаному ними під дачу, довідкою Житлово-комунального підприємства «Фонтанський», з якої слідує, що ОСОБА_1, в якості зятя був зареєстрований до ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій проживає та є зареєстрована ОСОБА_1 разом з їх сином (т.2 а.с.31), фотографіями, на яких зафіксовані подружжя ОСОБА_1 та їх син як у квартирі по вул. Середньофонтанській, так і в с. Тростянчик (т.2 а.с.27-30). Оригінальність вказаних фотографій ОСОБА_1 не заперечується.

Також у нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу: квартири від 16.08.2011р. (а.с.212 т.1) та будинку від 12.09.2012р. (а.с. 242 т.1), підписаних ОСОБА_1, останній зазначав, що проживає та зареєстрований у кв. 81, буд. 12, вул. Середньофонтанська, м. Одеса.

Що стосується довідки Тростянецької с/ради (а.с. 64 т.1), на яку, як на доказ проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з серпня 2008р. по вересень 2009р. посилається ОСОБА_1, то суд вказану довідку правильно не взяв до уваги, оскільки вона видана на підставі свідчень незрозуміло яких сусідів, оскільки адреси вказаних осіб в довідці не зазначені.

Суд також правильно вважав за необхідне, відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у сумі 1876 грн. 80 коп. (а.с.22 т.1).

Колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду є правильним, апеляційна скарга щодо цієї частини рішення задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та вірно послався на діюче законодавство.

В той же час, визнаючи за подружжям ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частці автомобіля НОМЕР_1, 1992 року випуску, суд виходив з того, що автомобіль є неподільною річчю, згоду на отримання компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля ОСОБА_2 на давала, а ОСОБА_2 попередньо не вносив на депозитний рахунок суду компенсацію вартості 1/2 частки вказаного автомобіля.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник заявили, що вони надавали згоду на виділення ОСОБА_1 цього автомобіля та отримання від нього компенсації за ? частину автомобіля, в розмірі, встановленим експертизою, повна сума якого становить 74666 грн. (Т.1 а.с. 188-189). Чому суд не задовольнив ці вимоги ОСОБА_1 вони не розуміють.

Враховуючи ту обставину, що по справі наявна згода подружжя на розділ автомобіля шляхом виділення його ОСОБА_1 та отримання компенсації за ? частку цього автомобіля ОСОБА_2, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду тільки в частині розподілу автомобіля, вирішивши спір в цій частині по суті остаточно, так як в іншому випадку, сторони будуть вимушені знову звертатись до суду з вимогами щодо права користування цим автомобілем.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції в цій частині неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим є підстави для зміни рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Колегія суддів звертає свою увагу на те, що суд першої інстанції в резолютивній частині свого рішення не вказав точну адресу спірного майна, а саме квартири в с. Нова Долина, Овідопольського району, Одеської області. Так, правильна адреса цього майна, відповідно до договору купівлі-продажу (а.с.35 т.1) - квартира №6, яка розміщена на вул. Крупської, буд. №2/8в, с. Нова Долина, Овідопольського району, Одеської області, суд же в свому рішенні зазначив лише «квартира №6, яка розміщена на вул. Крупської с. Нова Долина, Овідопольського району, Одеської області». В цій частині рішення суду ніким не оскаржувалось, колегія суддів вважає, що вказану описку суд першої інстанції сам може виправити у відповідності до ст. 219 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року змінити в частині розділу автомобіля.

Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_1, 1992 року випуску, шасі №JT153SV, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частину його вартості в розмірі 37 333 (тридцять сім тисяч триста тридцять три) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий ОСОБА_4

Судді В.Ф. Парапан В.О. Панасенков