У Х В А Л А

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому з урахуванням уточнень просив встановити факт окремого проживання його та відповідача з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року та визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,40 кв. м, жилою площею 30,70 кв. м. Посилався на те, що хоч вказана квартира і була придбана у період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, проте за його особисті кошти і в період їх окремого проживання, коли шлюбні відносини фактично були припинені, тому в силу вимог ст. 57 СК України вказана квартира є його особистою приватною власністю.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому, посилаючись на те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана у період зареєстрованого шлюбу із відповідачем, то вона є спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на 4/5 частини вказаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,40 кв. м, жилою площею 30,70 кв. м особистою приватною власністю ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3, за кожним. право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності факту окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року. Оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_3 у період коли шлюбні відносини із ОСОБА_4 фактично були припинені та за його особисті кошти, то в силу вимог ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що остання у суді не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що факт проживання ОСОБА_3 за іншою адресою не є доказом факту окремого проживання подружжя і ведення господарства. Оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 29 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року у справі № 758/14712/13-ц розірвано. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що з 2010 року сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

20 червня 2012 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що хоч вказана квартира і була придбана у період зареєстрованого з ОСОБА_4 шлюбу, проте за його особисті кошти і в період їх окремого проживання, коли шлюбні відносини фактично були припинені, тому в силу вимог ст. 57 СК України вказана квартира є його особистою приватною власністю.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 та обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 посилалась на те, що вказана квартира є їх із ОСОБА_3 спільним сумісним майном подружжя як така, що придбана ними у період шлюбу.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

За змістом ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд, вважаючи недоведеним факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2010 році, на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суд не надав належної оцінки наданим позивачем ОСОБА_3 доказам та зокрема акту КП «Центральний Подільського району м. Києва» від 08 грудня 2014 року, згідно з яким із червня 2010 року ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 99, т. 1), про що не заперечувала і сама ОСОБА_4.

Вважаючи, що факт окремого проживання ОСОБА_3 не є доказом припинення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_4, апеляційний суд не навів будь-яких мотивів недостовірності чи неналежності наданих ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог доказам, а обмежився лише констатацією недоведеності останнім своїх вимог. При цьому на докази, якими спростовуються доводи ОСОБА_3, суд також на не послався.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про безпідставність позову ОСОБА_3 та доведеність ОСОБА_4 зустрічних позовних вимог.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене ним рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко