РІШЕННЯ

Іменем України

8 лютого 2016 року с.м.т. Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Островської Н.І.,

за участю секретаря Катренко Ю.С.,

позивач: представник за довіреністю ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2, представник за довіреністю ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Шевченкове Шевченківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», третя особа: моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Посилався на те, що 30 листопада 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), унаслідок якої пошкоджено автомобіль марки «ВАЗ-21011», який перебуває у його законному володінні. Пригода сталася з вини ОСОБА_2, який керував належним йому автомобілем марки «ЗАЗ-ДЕО 13110». Звернувшись у лютому 2015 року до страхової компанії «Гарант-Авто» та моторного (транспортного) страхового бюро України дізнався, що ПАТ «УСК «Гарант-Авто» припинило членство в МТСБУ. На його звернення до страхової компанії будь-яких відповідей та виплат від компанії не надходило. Збитки, завдані пошкодженням автомобіля марки «ВАЗ-21011» складають 13608 грн..Окрім того, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, пов'язаних з порушенням звичайного проживання. Просить стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 13608 грн., в тому числі: 12528 грн. - затрати на ремонт автомобіля та 1080 грн. - оплата роботи експерта; на відшкодування моральної шкоди 5000 грн., за відправлення кореспонденції 125,96 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні.

Відповідач та його представник позов не визнали, заперечували проти його задоволення, та пояснили, що дійсно 30 листопада 2014 року близько 14.25 години відбулося ДТП, в якому ОСОБА_2 був визнаний винним. Внаслідок ДТП автомобілі отримали пошкодження. Зазначає, що оскільки на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПАТ «УСК «Гарант-Авто», тому обовязок по відшкодуванню матеріальної шкоди, спричиненої ДТП покладений саме на страховика. Окрім того вважає, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем по справі та не має права на отримання відшкодування шкоди і судових витрат. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вимоги позивача нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню. Просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат.

Третя особа - моторне (транспортне) страхове бюро України направило до суду письмові пояснення, в яких зазначили, що з 14 грудня 1994 року ПАТ «УСК «Гарант - Авто» мало статус асоційованого члена МТСБУ, проте з 23 грудня 2014 року його втратило.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 листопада 2014 року близько 14.25 години на 49 км. + 800 м. автошляху Чугуїв - Мілове у Шевченківському районі Харківської області з боку с.м.т. Шевченкове у напрямку м. Куп'янська автомобіль «ЗАЗ-ДЕО 13110», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, який не вибравши безпечної швидкості та не впоравшись з керуванням, допустив наїзд на стоячий автомобіль «ВАЗ-21011», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який пропускав зустрічний транспорт перед здійсненням повороту наліво. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. (а.с. 4).

Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджується чинною постановою судді Шевченківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року про притягнення його до адміністративної відповідальності (а.с. 6), яка згідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення по цій справі.

Цивільна відповідальність водія автомобіля «ВАЗ-21011» ОСОБА_4 була застрахована /а.с. 152/. 04.02.2015 року останній звернувся до ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та моторного (транспортного) страхового бюро України щодо відшкодування матеріальних збитків, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 10-12).

Листом від 25.03.2015 року МТСБУ повідомило, що ПАТ «УСК»Гарант-Авто» припинило своє членство. Інформація щодо ліквідації чи визнання банкрутом даної страхової компанії відсутня (а.с. 13).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «УСК «Гарант-Авто» (а.с. 40, 53).

В судовому засіданні Литвін М.О., наділений страховою компанією «Гарант - авто» повноваженнями по оформленню страхових полісів пояснив, що 30.11.2014 року в телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив його про ДТП при вказаних обставинах. Страхову компанію він особисто про випадок за участю ОСОБА_2 не повідомляв в зв»язку з відсутністю у останнього документів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ч. 1 ст. 979 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, в тому числі, й з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

10.03.2015 року ОСОБА_4 повідомив ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та ОСОБА_2 про проведення автотоварознавчого дослідження (а.с. 14) та 16.05.2015 року направив останньому письмову пропозицію щодо добровільної виплати матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 22, 23).

Посилання відповідача, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем по справі, не має права на отримання відшкодування матеріальної та моральної шкоди і судових витрат у зв»язку з тим, що власник автомобіля ОСОБА_6 не наділив ОСОБА_4 правом на звернення до суду за відшкодуванням шкоди у власних інтересах, не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11, ст.396 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Про право особи, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну йдеться також у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6.

Власник автомобіля «ВАЗ-21011», держномер НОМЕР_2, ОСОБА_6, передав право розпорядження автомобілем позивачу ОСОБА_4, що підтверджується копією довіреності від 06.07.2007 року, яка знаходиться в матеріалах справи /а.с. 7, 8/.

З огляду на зазначене, у ОСОБА_4 є речове право на пред'явлення позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки він є законним володільцем пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля марки «ВАЗ-21011» /а.с. 7,8/ та стверджує, що саме йому завдано шкоду і він поніс витрати на ремонт транспортного засобу.

Суд також критично ставиться то тверджень відповідача щодо відповідальності МТСБУ перед ОСОБА_4 в зв»язку з відсутності страхової компанії та її вибуття з членів, оскільки страхова компанія «Гарант - авто» на цей час не визнана банкрутом та не ліквідована. Посилання на відсутність коштів у компанії не виключає її обовязків та не звільняє страхувальника від відповідальності.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, за змістом зазначених правових норм, обов'язок по сплаті потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) виникає у особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) у межах обов'язкового ліміту відповідальності, для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 0047/15 від 23.04.2015 року величина матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «ВАЗ-21011», державний номер НОМЕР_2, становить 12 528,00 гривень (а.с. 17-21).

Згідно акту виконаних робіт ТОВ «Центр експертних досліджень «Професіонал» та квитанції від 23.04.2015 року загальна сума вартості послуг за договором № 0047/15 від 07.03.2015 року становить 1 080 гривень (а.с. 15, 16).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що будь-яких виплат внаслідок ДТП на користь ОСОБА_4 не надходило.

Позивачем пред»явлено позов до публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» та ОСОБА_2. В судовому засіданні представник позивача, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути завдану йому внаслідок ДТП шкоду, з останнього.

З огляду на правову позицію Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене вище, ОСОБА_2 не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі правомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пленум Верховного суду України у п.13 постанови від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Згідно ж ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, за змістом закону обов'язок довести факт спричинення моральної шкоди лежить на позивачеві.

Як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивач послався на те, що внаслідок ДТП він зазнав душевних страждань, пов'язаних з порушенням звичайного проживання.

Разом з тим, на підтвердження цих вимог позивачем не надано жодного доказу, причинно-наслідковий зв'язок між обставинами на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та винними діями відповідача, позивачем не доведений.

Оцінюючи встановлене, суд задовольняє позовні вимоги частково.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 1166 ЦК України ,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 13 733,96 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 гривень.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Шевченківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Н.І.Островська