Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати за собою право власності на гаражний бокс площею 20,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно з реєстром членів Споживчого товариства із будівництва та експлуатації колективного гаража «Астара» (далі - СТ БЕКГ «Астара») вона є членом зазначеного споживчого товариства і їй було надано у користування гараж за вказаною адресою. Зазначила, що гаражний бокс площею 20,9 кв. м вона побудувала за свої кошти, із дотриманням, на її думку, будівельних, екологічних, санітарно-технічних, протипожежних та інших норм чинного законодавства, він повністю готовий до експлуатації. Також вказала, що 16 червня 1998 року між СТ БЕКГ «Астара» та Виконавчим комітетом Харківської міської ради було укладено договір № 1671 на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1. Оскільки спірний об'єкт нерухомості заходиться на території СТ БЕКГ «Астара» та не порушує прав інших осіб, то позивач просила визнати за собою право власності на вищевказаний гаражний бокс як на об'єкт самочинного будівництва на підставі ст. 376 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на гараж АДРЕСА_1, площею 20,9 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є членом СТ БЕКГ «Астара».

Відповідно до рішення правління СТ БЕКГ «Астара» від 14 жовтня 2012 року № 3 позивачу надано гаражний бокс АДРЕСА_1, для використання за цільовим призначенням.

Згідно з актом приймання-передачі гаражного боксу АДРЕСА_1 зазначений об'єкт нерухомого майна був збудований користувачем гаражного боксу власноручно за власні кошти, зі своїх матеріалів та обладнання.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, наявності підстав, передбачених ст. ст. 319, 328, 331, 376, 392 ЦК України, для захисту права позивача в обраний ним спосіб шляхом визнання за ним права власності на самочинне будівництво - вищевказаний гаражний бокс, оскільки, як зазначив суд, технічні рішення, прийняті за результатами будівництва позивачем гаража, відповідають вимогам екологічних, санітарно-технічних, протипожежних та інших чинних норм та правил, та забезпечують безпечну для життя та здоров'я людей і експлуатацію гаража; здійснене будівництво не зачіпає суспільних інтересів та не порушує прав інших осіб. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач набув право власності на вищезазначене нерухоме майно на підставі, не забороненій законом, тому він є його власником, а оскільки відповідач не визнає право власності позивача на нерухоме майно, то позивач не має можливості оформити право власності на нього та захистити своє право в інший спосіб, ніж у судовому порядку.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту ч. ч. 3 та 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд правильно виходив із того, що у справі відсутні відомості відповідно до положень ст. 126 ЗК України на підтвердження того, чи є позивач власником або користувачем земельної ділянки під збудованим ним гаражним боксом.

Крім того, апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що у справі відсутні докази на підтвердження факту дотримання позивачем містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, містобудівного обґрунтування, розроблення проектної документації, отримання дозволів на виконання підготовчих та будівельних робіт цього об'єкта нерухомості, виходячи із положень ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2008 року № 923 (з подальшими змінами та доповненнями), ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом із тим наданий позивачем технічний висновок про відповідність об'єкта нерухомості будівельним нормам апеляційний суд обґрунтовано визнав неналежним доказом у справі згідно зі ст. ст. 58, 59, 143, 212 ЦПК України, оскільки він не є висновком експерта.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю вказаних позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, достатньо повно установив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі позивача доводи про порушення апеляційним судом положень ст. 10 ЦПК України щодо принципу змагальності є помилковими і такими, що спростовуються положеннями ст. ст. 11, 60, 303, 304 ЦПК України, враховуючи, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, на підставі наявних у справі доказів, які кожна зі сторін повинна подати на обґрунтування своїх доводів. Так, зі справи не вбачається, що апеляційним судом досліджувалися нові докази, чи установлювалися нові обставини, натомість, апеляційний суд констатував факт відсутності у справі належних доказів згідно зі ст. 58 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, враховуючи предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню; при цьому, слід зазначити, що право позивача на подання доказів на підтвердження своїх позовних вимог обмежено не було, а згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, таким чином, колегія суддів не вбачає порушення апеляційним судом вимог ст. 10 ЦПК України.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом ст. 292 ЦПК України, що, на думку заявника, виразилося у тому, що апеляційну скаргу прийнято до розгляду від особи, яка не мала будь-якого відношення до справи, - прокурора Дзержинського району м. Харкова - є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні норм чинного законодавства, а саме: ст. 19, 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України, Закону України «Про прокуратуру».

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак