АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4185/16 Справа № 199/2635/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Дніпро

13 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

ОСОБА_2 «ПриватБанк»,

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у квітні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі /а.с.2-3/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року дані позовні вимоги задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості кредитним договором від 16 травня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру №27 в будинку №77 по прос. Воронцова у м. Дніпропетровську, що належить відповідачу на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною реалізації, визначеною суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України також вирішено питаня щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено /а.с.58-61, 82/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити зазначені позовні вимоги, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.90-92/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено, що 16 травня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNU0G4, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу грошові кошти в сумі 404 000 грн., з виплатою процентної ставки 22, 08 % річних, з визначенням остаточного терміну повернення кредиту 16 травня 2028 року включно /а.с.11-12/.

Пунктам 7.1. договору визначено, що кредит надається на споживчі потреби.

Одночасно з укладенням кредитного договору між сторонами було укладено іпотечний договір № DNU0G4 від 16 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за №2591 /а.с.15-16/.

Відповідно до умов даного іпотечного договору відповідач з метою забезпечення належного виконання зобовязання за спірним кредитним договором, передає в іпотеку банку належне на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру №27 у житловому будинку №77 на проспекті Воронцова у м. Дніпропетровську. Вказане нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування від 08 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської держаної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №2-1324 /а.с.17/.

Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, порушивши графік погашення заборгованості за кредитом, у звязку з чим позивач, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, став вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, однак вказану вимогу відповідач залишила без задоволення. Станом на 13 березень 2014 року заборгованість по кредиту становить 2 012 852, 06 грн., з яких заборгованість по кредиту 403 860, 65 грн., заборгованість по процентам 663 644, 76 грн., пеня 945 345, 65 грн..

Встановивши зазначені обставини з урахуванням зібраних доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не прийняв до уваги обставини, які були викладені в позовній заяві та не надав належної оцінки, щодо виниклих правовідносин між сторонами що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Оскільки, за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Тобто, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-2830цс15 та 03 лютого 2016 року у справі за N 6-1449цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, враховуючи що у справі, яка переглядається, вкартира, що є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок отриманого кредиту (договір дарування від 08 травня 2007 року), тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_6