печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року Печерський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, скасування наказу та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому з урахуванням доповнень, просила:

- поновити її на посаді вченого-секретаря;

- виплатити їй компенсацію за вимушений прогул в розмірі 10856,16 грн.;

- виплатити їй грошову компенсацію за роботу у вихідні дні в розмірі 1351,35 грн.;

- виплатити їй пеню в порядку ч. 3 ст. 549 ЦК України в розмірі 1867,93 грн.;

- скасувати покладену на неї наказом № 34-В догану;

- стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь моральну компенсацію в розмірі 80000 грн.;

- виплатити їй компенсацію витрат на лікування у розмірі 2592,69 грн.;

- виплатити їй проіндексовану недоплату у розмірі 799,71 грн.;

- виплатити їй індекс інфляції за квітень 2016 року у розмірі 191,82 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, наказом від 22.05.2015 її було звільнено з посади вченого-секретаря відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. Жодних подань власника або уповноваженого ним органу до профспілки з приводу її звільнення не було, і відповідно розгляду такого подання не відбувалося. Відповідно до посадових обов'язків вченого секретаря до її компетенції не відноситься обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. В наказі відсутні посилання на причини звільнення, а також не було вказано розміру вихідної допомоги, не було виплачено компенсації за невикористану відпустку, а також не було проведено розрахунку за понаднормовий переробіток у зв'язку з її виходом на роботу у вихідні дні, а саме 16 та 17 травня 2015 року. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України відповідач повинен сплатити їй пеню за невиконання грошового зобов'язання. Також, 22.05.2015 їй було незаконно оголошено догану, оскільки жодних пояснень стосовно обставин які викладені в наказі про оголошення догани відповідач не вимагав, на момент винесення догани не існувало жодного наказу про надання ОСОБА_2 на ознайомлення протоколів засідання науково-методичної ради музею. Наслідки вказаних неправомірних дій відповідача постали для неї, як суттєво психотравмуючі, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто спричинили моральні страждання. 05.02.2016 позивач була змушена звернутись до лікаря та з 05.02.2016 по 12.02.2016 перебувала на лікарняному, в результаті чого понесла витрати на медикаменти в сумі 2592,69 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 2010 року позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах.

Наказом відповідача від 21.05.2015 № 34-В позивачу було оголошено догану за невиконання наказів генерального директора ОСОБА_2 про надання йому на ознайомлення протоколів засідань Науково-методичної ради музею.

Наказом відповідача від 22.05.2015 № 74-К ОСОБА_1, ученого секретаря, звільнено 22.05.2015, відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку генерального директора музею.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За правилами ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, згідно з п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваним у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я ( п.2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності ( зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом, тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я ( зокрема порушенням правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і в тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Суду не надано доказів того, що позивач, в силу своїх службових обов'язків, безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності ( зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом, тощо). З наказу про звільнення не вбачається, які саме дії позивача дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я, а тому суд приходить до висновку про незаконність звільнення відповідачем позивача із займаної посади з підстав наведених у наказі від 22.05.2015 № 74-К.

За правилами п.1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано зокрема такий захід стягнення, як догана.

В ході розгляду справи суду також не було надано доказів видання генеральним директором ОСОБА_2 наказів про надання йому позивачем на ознайомлення протоколів засідань науково-методичної ради музею, а відтак суд вважає безпідставним застосування до останньої заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани з підстав невиконання таких наказів.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 22 цього ж закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нормами ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітної плати.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до довідки № 54 середньоденна заробітна плата (дохід) позивача становить 207,90 грн., а згідно розрахунку останньої компенсація за вимушений прогул становить 10856,16 грн., яка відповідно до вищевказаних приписів закону підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням вже виплачених сум.

Згідно зі ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

За правилами п. 2 ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки.

Позивач відпрацювала два вихідних дні, а саме 16 та 17 травня 2015 року, що підтверджується відповідними актами та не заперечується стороною відповідача, а тому також на її користь підлягає стягненню компенсація за роботу у вихідні дні у розмірі 1351,35 грн., яка не була виплачена відповідачем під час остаточного розрахунку.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про виплату позивачу пені в порядку ч. 3 ст. 549 ЦК України, проіндексованої недоплати та інфляційних втрат, оскільки такі вимоги не розповсюджуються на спірні правовідносини.

За приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи те, що наданими позивачем доказами не підтверджується факт наявності причинного зв'язку між шкодою у визначеному нею розмірі і протиправним діянням відповідача, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної компенсації в розмірі 80000 грн. та виплати їй компенсації витрат на лікування у розмірі 2592,69 грн.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За приписами статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За перевіркою матеріалів справи суд знаходить не доведеними та документально не підтвердженими витрати позивача на правову допомогу, оскільки стороною позивача не було надано розрахунок таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-11, 57-60, 208-209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, скасування наказу та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року.

Стягнути з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул з 22 травня 2015 року по 16 червня 2015 року у розмірі 10856,16 грн.

Стягнути з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за роботу у вихідні дні у розмірі 1351,35 грн.

Скасувати наказ Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» від 21 травня 2015 № 34-В про оголошення ОСОБА_1 догани.

В задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя В.А. Писанець