справа №619/3541/16-ц
провадження №2/619/1906/16
Рішення

іменем України

16 листопада 2016 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Нечипоренко І.М.

за участю секретаря

судового засідання - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

установив:

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому визнати недійсним кредитний договір №02.04.2016-000000295 від 02.04.2016 року посилаючись на те, що 02.04.2016 між нею та відповідачем укладено зазначений вище кредитний договір, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає на будь-які законні цілі, а позичальник отримує фінансовий кредит строком до 14.06.2016 року включно, позичальник сплачує плату за користування кредитом в розмірі 1680,00 грн за 14 календарних днів. Позивач вважає, що даний кредитний договір укладений без додержання, в момент вчинення правочину, стороною вимог про те, що зміст правочину не може суперечити ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач зазначила, що відповідач порушив її права як споживача, а тому просила суд визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що відповідач, скориставшись її необізнаністю, не надав повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, що є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним у звязку з недотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту, а в подальшому і на сплаті клієнтом платежів по кредитному договору. Крім того, за нездійснення повного розрахунку по кредиту позивач за договором двічі притягається до відповідальності за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Крім того, відсутність у кредитному договорі умови про припинення дії договору про відповідальність відповідача, а також зазначення того, що свої зобовязання Кредитор має відкликати у будь-який час в односторонньому порядку є підставою для визнання такого договору недійсним.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. У матеріалах справи містяться письмові заперечення у яких зазначено, що позивач сам підтвердив, що вважає справедливими щодо себе всі умови договору та він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В пункті 4.6.1 договору зазначено, що Позичальник підтверджує, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними. На останній сторінці укладеного сторонами договору одразу біля підпису позичальника зазначено, що він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, плата за користування кредитом, напрямки використання кредиту тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі, зокрема, в розд. 1, розташованому на першій сторінці, виділені жирним шрифтом і підкреслені. Лише один платіж відповідно до договору Позичальник був повинен сплатити за користування кредитом - суму у розмірі 1680,00 грн., що є абсолютно зрозумілим, прозорим для позичальника і жодним чином не вводить його в оману. Норми цивільного законодавства не містять заборони встановлення кредитним договором плати у вигляді фіксованої суми, а норми іншого законодавства, які дають визначення поняття «проценти» (зокрема, абз.9 п.14.1.206 ст.14 Податкового кодексу України) встановлюють, що проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості чи вартості майна або у вигляді фіксованих сум. З наведеного вбачається, що встановлена пунктом 1.1. кредитного договору плата за користування договором відповідає принципу свободи договору, передбаченого ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. До даного спору не повинен застосовуватись Закон України «Про захист прав споживачів» та необґрунтованим є посилання позивача на його норми. Пунктами 3.2., 3.3. кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується та обліковується в розмірі, вказаному в п. 1.1. цього договору, в день, визначений в п. 1.4. як термін повернення кредиту або пролонгації договору. Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Крім того, згідно умов оспорюваного кредитного договору нарахування одночасно і пені, і плати за користування кредитом не передбачене. Кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки кредит видавався на всі законні цілі, а не на придбання продукції, тому на нього не розповсюджується норма п.14 ч.І ст.6 Закону України «Про третейські суди». Договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. Оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, отже, на нього не розповсюджується норма п.14 ч.І ст.6 Закону України «Про третейські суди». Пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом. На підставі викладеного, просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач та представник у судове засідання не зявилися, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.8).

Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ст.3 ЦПК України).

Судом встановлено, що 02.04.2016 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» укладено кредитний договір № 02.04.2016-000000295, за умовами якого позивач отримала фінансовий кредит в розмірі 6000,00 грн на 14 календарних днів, строком до 15.04.2016 включно на будь-які законні цілі , з платою за користування кредитом в розмірі 1680,00грн (а.с.12).

Пунктом 2.4 договору передбачено, що плата за користування кредитом нараховується з дня надання коштів у користування Позичальника включно до дати їх повернення або дати пролонгації Договору. При цьому, у випадку дострокового повернення кредиту розмір плати за користування кредитом зменшується пропорційно дням фактичного користування кредитом. В разі пролонгації цього Договору, плата за користування кредитом нараховується з наступного дня від дати пролонгації до дати повернення кредитних коштів.

Судом не встановлено і позивач не подала доказів про те, що повна інформація про умови кредитування не була їй надана перед укладенням договору.

Навпаки, у пункті 4.6 договору зазначено, що Позичальник підтверджує, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням; повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними.

Після реквізитів та підписів сторін (п.12 Договору) зазначено, що позивач повідомлена про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, що засвідчено підписом ОСОБА_2

Як вбачається з п.5.4 Договору у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником кредитних зобовязань, Кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобовязання, а саме: за прострочку повернення кредиту пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу; за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу.

Таким чином, із змісту оспорюваного Договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону (1023-12) споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. N 15-рп/2011).

Враховуючи, що кредит надано позивачу на споживчі цілі, а не для задоволення потреб, повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника,до даних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів".

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як розяснено в п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, кредитний договір підписано позивачем, з умовами надання кредиту остання була ознайомлена в день підписання самого правочину, несправедливих умов договору та нечесної підприємницької практики не доведено.

Крім того, позивач до ТОВ «Споживчий центр» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не зверталася, а також не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-216, 218 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. М. Нечипоренко