У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості із заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 10 грудня 2003 року по 10 червня 2012 року перебував у трудових відносинах з ПП «Фірма Меблі». Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 червня 2013 року стягнено з ПП «Фірма Меблі» на його користь 5 142,70 грн грошової компенсації за невикористану відпустку та 24 464 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На виконання рішення суду відповідачем 8 травня 2014 року перераховано кошти в сумі 10 000 грн, а 10 червня 2014 року - в сумі 22 667,50 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 жовтня 2014 року стягнено з ПП «фірма Меблі» на користь ОСОБА_3 23 457,46 грн за затримку розрахунку при звільненні за період з 5 травня 2013 року по 5 червня 2014 року.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 червня 2014 року по 15 квітня 2015 року в сумі 19 625,76 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що належні позивачу при звільнені суми виплачені йому 10 червня 2014 року, тому підстав для стягнення середнього заробітку немає.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанції погодитись не можна.

Судами встановлено, що з 10 грудня 2003 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПП «Фірма Меблі», 10 червня 2012 року звільнений за власним бажанням.

При звільненні відповідач не виплатив ОСОБА_3 належну йому заробітну плату, у зв'язку з чим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2013 року, стягнено з ПП «Фірма Меблі» на користь ОСОБА_3 5 142,79 грн грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та 24 464 грн середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і виплати заробітної плати за період по 5 червня 2013 року включно.

Рішення суду виконане 8 травня 2014 року сплатою відповідачем 10 000 грн та 10 червня 2014 року - 22 667, 50 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4 лютого 2015 року, стягнено з ПП «Фірма Меблі» на користь позивача середній заробіток в сумі 23 457,46 грн за час затримки виплати заборгованості із заробітної плати за період з 5 червня 2013 року по 5 червня 2014 року, які виплачені 30 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Суд першої інстанції правильно послався на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, у якому суд, проаналізувавши ч. 1 ст. 116 і ч. 1 ст. 117 КЗпП України, зробив висновок, що обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, але фактично його не застосував.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноваженого ним органу відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заборгованості. Оскільки вимоги звільненого працівника щодо виплати таких сум є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, суд має перевірити додержання працівником строків звернення за вирішенням трудового спору, визначених ст. 233 КЗпП України, офіційне тлумачення положень якої Конституційний Суд України виклав у рішенні від 22 лютого 2012 року.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій зазначених норм не врахували, не виконали вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не перевірили період, за який позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суди встановивши, що рішення суду від 5 червня 2013 року про стягнення невиплаченої заробітної плати виконано 10 червня 2014 року, а рішенням суду від 7 жовтня 2014 року стягнено на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заборгованості із заробітної плати за період з 5 червня 2013 року по 5 червня 2014 року, не перевірили, за який період підлягає стягненню середній заробіток за цим позовом з урахуванням того, що позивач просить його стягнути, починаючи з 5 червня 2014 року і по 15 квітня 2015 року, не надали належної оцінки доказам на підтвердження цих обставин та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій не визначилися з правовідносинами, які виникли між сторонами, та підставами заявленого позову і ухвалили судові рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Тому судові рішення підлягають скасуванню з підстав, визначених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова