Провадження № 2/679/27/2016
Справа № 679/1416/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі: головуючої судді Фурсевич О.В.,

при секретарі Плазій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно позовної заяви та пояснень представника позивачки в судовому засіданні, з 09.11.2008 року до 05.08.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. 05.09.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до неї та свого сина ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики. Тоді ж, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів позивачка дізналася, що 26.09.2010 року, 10.07.2011 року та 15.04.2012 року між відповідачами були укладені договори позики, згідно яких ОСОБА_2 нібито надав для ОСОБА_3 та для неї в позику грошові кошти на загальну суму 247000 гривень для будівництва житлового будинку по вул.Соловєвська в м.Нетішин. Такі договори були оформлені розписками. На момент укладення зазначених договорів позивачка та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. В подальшому ухвалою Нетішинського міського суду від 04.11.2014 року позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду.

Позивачка стверджує, що за час спільного проживання з ОСОБА_3, останній не укладав жодного договору в інтересах сімї, що виходить за межі дрібного побутового. Кошти, які він нібито отримав від ОСОБА_2 за вищевказаними розписками не використовувалися на потреби сімї та на будівництво будинку по вул.Соловєвська в м.Нетішин.

Крім того, укладення договорів позики 26.09.2010 року, 10.07.2011 року та 15.04.2012 року здійснювалося ОСОБА_3 без згоди позивачки та без її відома, хоча згідно вимог ст.65 СК України, вони мали бути вчинені за її згоди, оскільки виходять за межі дрібного побутового правочину. Однак, вона таку згоду не давала, кошти за договорами позики їх з ОСОБА_3 сімєю не отримувалися і не використовувалися на потреби сімї. За таких обставин вважає, що є всі підстави для визнання оскаржуваних договорів поруки недійсними.

На підставі наведеного представник позивачки просить визнати недійсними договори поруки від 26 вересня 2010 року, 10 липня 2011 року, 15 квітня 2012 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що під час перебування у шлюбі та спільного проживання з позивачкою дійсно позичив у свого батька ОСОБА_2 гроші в сумі 247000 гривень на будівництво будинку. Після того, як стосунки з дружиною погіршилися, батько попросив його написати розписки про отримання позики. Розписки писав у себе в дома, батьку надав копії, а собі залишив оригінали, які зберігав з рештою документів на будівництво. Позивачка знала про отримання ним позики, це було їх спільне рішення, на яке вона дала свою усну згоду. Про це було відомо і їх друзям. Батьки неодноразово допомагали їм грошима, однак на невеликі суми розписок він не писав.

На даний час в нього немає оригіналів розписок від 26 вересня 2010 року, 10 липня 2011 року, 15 квітня 2012 року, оскільки вони залишилися на квартирі, яку вони з позивачкою орендували, куди він після розірвання стосунків не мав доступу. Де зараз знаходяться оригінали цих розписок йому не відомо. Наявні в матеріалах справи копії розписок від 26 вересня 2010 року, 10 липня 2011 року, 15 квітня 2012 року схожі на ті, що він писав, але через погану якість не може категорично стверджувати, що це вони.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що як на правову підставу позову ОСОБА_1 та її представник посилаються на ст.65 СК України, однак її положення щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядженням майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Позичені кошти не є обєктом права спільної сумісної власності в розумінні ст.61 СК України. Договір позики є правочином щодо отримання грошових коштів і не створює обовязків для другого з подружжя, а лише для позичальника як сторони договору. Таким чином, отримана позичальником позика не є угодою на яку потрібна згода іншого з подружжя. Долучені до позовної заяви ксерокопії розписок не є належними та допустимими доказами, оскільки відсутні їх оригінали. За таких обставин представник просить відмовити в задоволенні позову за його недоведеністю та безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги також не визнав та пояснив, що між ним та його сином ОСОБА_3 було укладено договори позики, на підтвердження яких останній надав три розписки. Відповідно до вказаних договорів позики, він передавав сину грошові кошти на загальну суму 247000 гривень для будівництва будинку. Рішення про укладення договорів позики було прийнято на сімейній раді і позивачці про те було відомо. Оригінали розписок він віддав сину, а собі залишив копії. 03.09.2014 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про повернення боргу, однак в подальшому відмовився від позову і провадження у справі було закрито. На даний час в нього немає оригіналів розписок від 26 вересня 2010 року, 10 липня 2011 року, 15 квітня 2012 року, де вони знаходяться йому невідомо. Наявні в матеріалах справи копії розписок від 26 вересня 2010 року, 10 липня 2011 року, 15 квітня 2012 року схожі на ті, що писав його син, але він не може з повною впевненістю стверджувати, що це вони.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Допитана як свідок, позивачка ОСОБА_1 показала, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 вони разом за спільні кошти будували будинок по вул.Соловєвська в м.Нетішин. Будівельні матеріали та частину коштів на будівництво будинку їм дарували на сімейні свята як її батьки, так і батьки ОСОБА_3 Домовленості про те, що гроші надаються у позику з подальшим поверненням, не було. Крім того, такі великі суми, які зазначені в розписках, батьки ОСОБА_3 їм не дарували. Про існування боргових розписок ОСОБА_3 їй стало відомо у вересні 2014 року, коли його батько ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики. Своєї згоди на отримання позики вона не надавала. Під час подружнього життя вони з ОСОБА_3 мали спільний сімейний бюджет, вона знала про усі його доходи та витрати, так само як і він про її. Будь-яких розмов про те, що чоловік позивав гроші не було, вона ніколи не бачила в квартирі розписок про отримання коштів.

Свідок ОСОБА_4 показала, що вже тривалий час перебуває в дружніх стосунках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1, є близькою подругою останньої. Їй відомо, що вони здійснювали будівництво будинку. Зі слів ОСОБА_1 знає, що будівельні роботи проводились за спільні кошти подружжя, а також частково за гроші, які надавали їм як її батьки, так і батьки ОСОБА_3 на безповоротній основі. Ніколи не чула від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, що вони позичали майже 250000 гривень на будівництво будинку.

Судом встановлено, що з 09.11.2008 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05.08.2014 року.

26.09.2010 року, 10.07.2011 року та 15.04.2012 року між відповідачами було укладено договори позики, згідно яких ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 85000 гривень, 100000 гривень та 62000 гривень відповідно, які зобовязався повернути за вимогою позичальника. Зазначені кошти позичалися з метою будівництва житлового будинку по вул.Соловєвська в м.Нетішин на земельній ділянці, що оформлена на ОСОБА_5, про що зазначено в розписках від 26.09.2010 року, 10.07.2011 року та 15.04.2012 року, що складені на підтвердження укладення вказаних договорів позики.

Факт укладення між ними вищевказаних договорів позики відповідачі не заперечували.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи документами, які посвідчують передання ОСОБА_2 ОСОБА_3 грошових коштів на загальну суму 247000 грн. є розписки від 26.09.2010 року, 10.07.2011 року та 15.04.2012 року.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 61 СК України визначено об'єкти права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір позики укладений між відповідачами, не є правочином щодо розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки позичені кошти не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Докази того, що договори позики були укладені в інтересах сім'ї в матеріалах справи відсутні. Тому посилання позивачки на ст.65 СК України є необґрунтованим.

Отже, ст.65 СК України, не може бути застосована до спірних правовідносин, тому відсутність письмової згоди ОСОБА_1 на укладення договорів позики, укладених між її чоловіком ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_2 не може вплинути на їх дійсність.

Укладання договору позики не потребує згоди чоловіка або дружини на його укладання.

Вказане підтверджується розясненнями викладеними у п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, відповідно до яких при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

З аналізу норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, вбачається, що ст.65 СК України регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання, у даному випадку, позики, оскільки договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.16, 215, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.61, 65 СК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики відмовити.

Судові витрати залишити на сторонах в розмірах, які вони понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області через Нетішинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча