Номер провадження: 22-ц/785/528/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.М., Комаровської Н.В.

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 2 листопада 2015 року,

встановила:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що сторони знаходяться в шлюбі з 22 лютого 1997 року. Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_4, народження 19 вересня 1998 року та дочку ОСОБА_5, народження 21 вересня 2006 року. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, позивачка просила розірвати шлюб, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей, здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги про розірвання шлюбу залишені без розгляду.

Після уточнення позовних вимог позивачка просила стягнути аліменти на утримання дітей та поділити спільне сумісне майно подружжя, в тому числі визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 10, смт. Зеленогірське, Любашівський район, Одеська область.

Відповідач позов визнав частково, заперечував проти поділу нежитлового приміщення магазину зі складом.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року, позов задоволено частково: стягнуті аліменти на утримання дітей, здійснено поділ майна, в тому числі визнано за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року скасовані в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року справа обєднана зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі 1/2 частки нежитлового приміщення магазину зі складом.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 2 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частки нежитлового приміщення магазину зі складом та виділення цієї частки в натурі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірний магазин не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя, оскільки він придбаний та використовується відповідачем в його підприємницькій діяльності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 22 лютого 1997 року. У період шлюбу за договором купівлі-продажу від 21 грудня 2001 року вони придбали нежитлове приміщення магазину «Книги» загальною площею 68,3 кв.м., що розташований за адресою: вул. Шевченка, 10, смт Зеленогірське, Любашівський район, Одеська область, яке було зареєстроване за ОСОБА_3 (т.1, а.с.151).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України, чинного на час придбання приміщення магазину зі складом, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не заперечували, що приміщення магазину «Книги» придбано подружжям за спільні сумісні кошти для використання в підприємницької діяльності. Оскільки на час придбання магазина відповідач ОСОБА_3 з 12 грудня 2000 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, тому приміщення магазину під назвою «Адмірал» використовувалося для здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових та продуктових товарів, а отримані доходи використовувалися на сім»ю.

Колегія суддів вважає, оскільки приміщення магазину придбано подружжям за спільні сумісні кошти, тому на підставі ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України воно є спільною сумісною власністю подружжя. А подальше використання цього магазина в підприємницької діяльності відповідачем не змінює його правового статусу як спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Однак висновок суду касаційної інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 після реєстрації в 2003 році як фізична особа-підприємець придбала в 2005 році магазин «Автозапчастини» не підтверджується матеріалами справи. Так, з рішення Зеленогірської селищної ради №131-У від 27.02.2008року вбачається, що ОСОБА_2 був наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 32,2 кв.м. по вул.Шевченко,5 смт. Зеленогірське для магазину «Автозапчастини»(т.2, а.с.76), а рішенням той же селищної ради №34-2/2010 від 29.12.2010року наданий дозвіл на розміщення цього магазину(т.2, а.с.77). Однак документи, які посвідчують право власності ОСОБА_2 на зазначений магазин, в справі відсутні, а зазначений магазин не був предметом спору по справі. В той же час по вул.Шевченко,5 смт. Зеленогірське за ОСОБА_2 на праві власності був 19.08.2010року зареєстрований житловий будинок(т.1, а.с.91), який був визнаний судом спільним сумісним майном подружжя та розділеній судом між подружжям по цій справі(за кожним визнано право власності на 1/2 частину будинку) т.1, а.с.212).

Також не підтверджується матеріалами справи, що СПД ОСОБА_2 з 2003 року орендувала у СПД ОСОБА_3 спірний магазин, оскільки відповідні договори оренди в справі відсутні. В справі міститься тільки договір оренди від 19 лютого 2013 року(т.1, а.с.220-223), з якого вбачається, що між зазначеними суб»єктами підприємницької діяльності укладений договір оренди не приміщення спірного магазину(який був спільною сумісною власністю подружжя), а договір оренди складських приміщень(які після придбання магазину були прибудовані до нього, та які є самочинним будівництвом, що вбачається з технічного паспорту(т.1, а.с.146-150). Таким чином, укладення цього договору оренди не змінює та не скасовує право спільної сумісної власності подружжя на приміщення магазину.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року звернуто увагу на необхідність суду врахувати при вирішенні спору висновки, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 а також правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Виконуючи зазначені вимоги ч.4 ст.338 ЦПК України, колегія суддів виходить з того, що у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13 також мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем приватне підприємство як організаційна форма господарювання (ст.62 Господарського кодексу України) не засновувалося, а тому приміщення магазину, яке є спільним сумісним майном подружжя, до статутного фонду приватного підприємства не передавалося (ст.66 Господарського кодексу України). А використання цього приміщення магазину в підприємницької діяльності відповідачем-приватним підприємцем не змінює його правового статусу як спільного сумісного майна подружжя.

Виходячи з вимог ч.1 ст.70 СК України про рівність часток майна дружини та чоловіка при поділі їх спільного сумісного майна, колегія суддів вважає, що за кожним з них можливо визнати право власності на ? частину приміщення магазину.

Оскільки будівля складу літ.«а1», яка прибудована до магазину, є самочинним будівництвом, тому вона не підлягає поділу (т.1, а.с.146-150).

Позовні вимоги в частині поділу приміщення магазину в натурі також задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22.08.2014 року для поділу в натурі необхідно виконання робіт по встановленню цегляної перегородки, встановлення дверних блоків, закриття дверних отворів, розводка електропостачання(т.1, а.с.131-140), однак в справі відсутні висновки відповідних органів про відповідність зазначених переобладнань технічним та будівельним нормам, а також відповідні дозвільні документи на переобладнання.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального права, тому на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 2 листопада 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - нежитлового приміщення магазину зі складом задовольнити частково.

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя - нежитлового приміщення магазину:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 10, смт. Зеленогірське Любашівського району Одеської області, позначений в технічному паспорті літ. «А», вартістю 49 005 гривень, загальною площею 68,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 10, смт. Зеленогірське Любашівського району Одеської області, позначений в технічному паспорті літ. «А», вартістю 49 005 гривень, загальною площею 68,3 кв.м.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

ОСОБА_6

ОСОБА_7