Справа № 723/2053/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого суддi ОСОБА_1

при секретарi ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю:

позивача ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6 і її представників ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи В.ОСОБА_9 обєднання територіальних громад, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, як правонаступники ОСОБА_14, про визнання заповіту недійсним, призначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини

встановив:

ОСОБА_4 звернувся в суд iз позовною заявою до ОСОБА_6, треті особи В.ОСОБА_9 обєднання територіальних громад, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, як правонаступники ОСОБА_14, про визнання заповіту недійсним, призначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, зазначивши, що 18 липня 2009 року помер його батько ОСОБА_15, спадкоємцями якого були ОСОБА_16 дружина і діти, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_14 та ОСОБА_17. Спадкове майно у вигляді житлового будинку з будівлями і спорудами, що в с. Глибочок, Сторожинецького району, Чернівецької області по вул. Сторожинецькій, 12 успадкувала дружина померлого ОСОБА_16, яка також померла 21.08.2000 року.

Після її смерті спадщину прийняв син ОСОБА_17, який також помер 05.08.2014 року і після нього спадщину прийняла його дружина відповідач по справі ОСОБА_6. Про все зазначене позивач довідався 09.07.2015 року при ознайомлення із цивільною справою № 2-486/2010 і переконаний, що його батько на мав наміру робити заповіт на свою дружину. Крім того цей заповіт посвідчений з недотриманням форми і змісту заповіту, в ньому не вказано ідентифікаційного номеру заповідача, дані його паспорту, повну дату його народження та конкретне місце проживання. Текст заповіту вдрукований в бланк з підписом аж внизу бланку з посвідчувальним написом на звороті.

Вважає, що не було єдності волі і волевиявлення оскільки від імені батька діяли інші особи, а батько заповіт не підписував і цей заповіт посвідчений не повноважною особою і з недотриманням форми є нікчемним.

Із своїм батьком позивач постійно проживав в тому числі і на час відкриття спадщини, але не звертався до нотаріуса так як дружина спадкодавця, а його мачуха ОСОБА_16 заховала всі необхідні документи про право власності на житловий будинок. За станом на час смерті батька він був громадянином іншої держави а згодом перебував у Чернівецькому слідчому ізоляторі і таким чином пропустив строк для прийняття спадщини. Просив визнати заповіт який складений ОСОБА_15 і посвідчений 21.05.2007 року секретарем Снячівської сільської ради ОСОБА_18, реєстровий № 68, недійсним та визначити йому додатковий одномісячний строк для прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_15

В судовому засiданнi позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, позовнi вимоги пiдтримали посилаючись на викладенi вище обставини.

Відповідач та її представники, заперечили проти позовних вимог посилаючись на їх повну безпідставність та на пропуск строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_9 сільська рада до якої приєдналася Снячівська громада і яка являється правонаступником Снячівської сільської ради просила справу розглядати без участі її представника, написавши про це письмове клопотання (а.с.91), яке суд вважав достатнім для здійснення судового розгляду без участі цієї особи.

Третя особа ОСОБА_10, до суду не зявлялася декілька раз і не повідомляла про причини своєї неявки і суд також вважав можливим захистити її права в судовому засіданні без її участі.

Інші треті особи ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, як правонаступники брата позивача - ОСОБА_14 до суду не зявились але письмовими заява просили справу розглядати без їх участі, а рішення ухвалити по закону, що також було враховано судом та ухвалено про розгляд справи без участі вказаних осіб.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд на підставі встановлених фактичних обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин знаходить, що вимоги позову задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що18 липня 2009 року в селі Снячів, Сторожинецького району, Чернівецької області помер ОСОБА_15, про що в Книзі реєстрації смертей 20.07.2009 року зроблено відповідний запис за № 18. Реєстрація смерті здійснена виконкомом Снячівської сільської ради та видано свiдоцтво про смерть серiї 1-МИ N 066337 (а.с.10).

Внаслідок смерті ОСОБА_15, відкрилася спадщина на житловий будинок, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.1974 року (а.с.11) і який розташований в с. Глибочок, Снячівської сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області по вул. Сторожинецькій, 12.

Судом також встановлено коло спадкоємців померлого ОСОБА_15, якими були його дружина ОСОБА_16 та діти ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_14 та ОСОБА_17.

ОСОБА_15 при житті розпорядився всім своїм майном на випадок смерті і заповів його своїй дружині ОСОБА_16, про що склав 21.05.2007 року заповіт (а.с.19), який посвiдчен6о у виконкомі Снячівської сільської ради та зареєстрований, цього ж числа в реестрi за N 68.

Рішенням Сторожинецького районного суду, Чернівецької області від 18.03.2010 року (а.с.16), яке залишено в силі Ухвалою апеляційного суду, Чернівецької області від 02.10.2015 року, за заповітним спадкоємцем ОСОБА_16, визнано право власності на спадкове нерухоме майно у вигляді житлового будинку і інших господарських будівель і споруд, що по вул. Сторожинецькій, 12 в с. Глибочок, Сторожинецького району, Чернівецької області.

За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із обставин встановлених рішенням Сторожинецького районного суду від 31.03.2015 року (а.с.50), ухваленим по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, суду відомо, що після смерті ОСОБА_16, яка настала 21.08.2010 року, якій належав спадковий житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Сторожинецькій, 12, в с. Глибочок, Сторожинецького району, Чернівецької області, спадщину прийняв її син ОСОБА_17. Прийнявши спадщину ОСОБА_17 помер 05.08.2014 року, а спадщину яка відкрилась після його смерті прийняла його дружина, як спадкоємець першої черги ОСОБА_6, яка і стала власником житлового будинку з усіма господарськими спорудами по вул. Сторожинецькій, 12 в с.Глибочок, Сторожинецького району, Чернівецької області. При цьому позивач ОСОБА_4, який також подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_17 не міг стати спадкоємцем так як відносився до спадкоємців другої черги.

Заявляючи позов про визнання заповіту ОСОБА_15 недійсним з мотивів відсутності у його батька наміру робити заповіт на свою дружину, а відповідно відсутності його волі на це, єдності цієї волі і волевиявлення та її свободи позивач тим самим зазначає про правові підстави визнання заповіту недійсним за ч. 3 ст.203 ЦК України але не наводить будь-яких доказів такого обґрунтування і до кінця судового розгляду цивільної справи крім зазначеного формулювання не привів будь-яких аргументів такого твердження.

За вимогами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 статті 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд знаходить очевидним те, що наявність заповіту вже само по собі свідчить про єдність внутрішньої волі ОСОБА_15 щодо особистого розпорядження на випадок своєї смерті і його волевиявлення, яке виражене у безпосередньому вчиненні заповіту на користь своєї дружини. При відсутності такої єдності та при не вільному формуванні такої волі і не відповідності її волевиявленню мали би місце обман чи насильство, які при їх наявності і за своєю сутністю тягнуть не відповідність волі і волевиявлення.

При цьому в обовязковому порядку має бути особа, яка би навмисно вводила ОСОБА_15 в оману, щодо обставин які мають істотне значення або застосовувала до нього фізичний чи психічний тиск, що зазначено безпосередньо в ст.ст. 230 та 231 ЦК України.

Разом з тим спадкодавець ОСОБА_15, з часу реєстрації заповіту (21.05.2007 року) і до часу своєї смерті (18.07.2009 року), жодного разу нікому не повідомляв про вчинення щодо нього психічного чи фізичного тиску, з боку будь-якої особи, не повідомляв про це до правоохоронних органів, а також не сповіщав про обман, тобто будь-яких ознак таких неправомірних дій інших осіб, або як називає їх позивач зацікавлених осіб, які б впливали, в такий спосіб, на волю ОСОБА_15, а відповідно і на його волевиявлення, судом не встановлено. Таких осіб і конкретних дій щодо спадкодавця, вчинених такими особами, позивачем в суді не названо, що свідчить, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, про надуманість вказаних підстав, для визнання заповіту недійсним.

Категоричність тверджень позивача про те, що заповіт підписаний не його батьком ОСОБА_15, підпис якого йому відомий, сприяв призначенню судом судової почеркознавчої експертизи, висновком якої від 04.08.2016 № 1201-К встановлено, що експерту не вдалося дати відповіді на поставлені питання в т.ч. на питання чи ОСОБА_15 підписувався спірний заповіт так як позивач не забезпечив достатню кількість вільних зразків підпису .ОСОБА_15, спів ставних за часом та умовами виконання з досліджуваними підписами та через велику варіаційність наданих зразків підписів і виконання їх з великим розривом в часі.

Вказаний висновок суд не знайшов ні неясним ні неповним ні необґрунтованим та констатував відсутність підстав для призначення як додаткової так і повторної експертизи, а тому твердження позивача про те що заповіт підписав не його батько в суді залишилось недоказаним..

Крім цього позивач намагався довести суду те, що заповіт посвідчений з недотриманням його форми і змісту.

Таким чином позивач посилається на правові підстави визнання заповіту недійсним, які зазначені в ч.4 ст.203 ЦК України, щодо того, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Також позивач, доводячи вказані обставини, посилається також на недотримання вимог Закону України «Про нотаріат», які конкретизовані Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, яка затверджена наказом Міністра юстиції України 25.08.1994 року № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року за № 256/466 (надалі «Інструкція»).

Із статті 1247 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час вчинення ОСОБА_15 заповіту на користь своєї дружини ОСОБА_16 вбачається, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, підписується, за винятком певних випадків, особисто заповідачем та посвідчується нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу, якою в даному випадку могла бути уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування.

Із заповіту ОСОБА_15 (а.с.19) вбачається, що він складений у письмовій формі, в ному зазначено місце (с.Снячів, Сторожинецького району, Чернівецької області) та час (21.05.2007 року), він підписаний заповідачем та посвідчений посадовою особою Снячівської сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області, тобто форма і зміст заповіту, які визначені в законодавчому порядку, повністю дотримані.

Посилання позивача на вимоги до форми і змісту заповіту визначені Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, є вірним, але тільки в частині яка стосується змісту заповіту, оскільки письмово-нотаріальна його форма дотримана.

Саме зазначеною Інструкцією, яка видана на виконання вимог ст.37 Закону України «Про нотаріат», щодо вчинення нотаріальних дій, посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, конкретизовані певні вимоги до змісту заповіту та до його посвідчення вказаними посадовими особами.

При цьому положення зазначеної Інструкції суд використовує виключно для спірних правовідносин, з огляду на дату їх виникнення, оскільки у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 року, Інструкція втратила чинність.

Разом з тим такі посилання позивача на Інструкцію є не обґрунтованими і на думку суду, являються тільки припущеннями, що судом не може братися до уваги.

Так позивач посилається на відсутність в заповіті ідентифікаційного номера заповідача, даних його паспорту, повної дати його народження та конкретного місця проживання заповідача.

Натомість із норм ЦК України, Закону України «Про нотаріат» чи положень Інструкції не вбачається вимоги щодо зазначення в заповіті ідентифікаційного номера заповідача чи повної дати його народження.

Згідно п.10 Інструкції за паспортом громадянина, посадові особи виконавчого комітету, здійснюють встановлення особи громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, однак жодних вказівок щодо необхідності внесення даних паспорту в заповіт законодавцем не передбачено.

Із п.17 Інструкції вбачається, що прізвища, імена та по батькові громадян, у тому числі їх представників, які беруть участь у нотаріальних діях, повинні бути написані в документах повністю з зазначенням місця їх проживання.

Таким чином зазначений позивачем перелік підстав для визнання заповіту ОСОБА_15 недійсним є надуманим, а вимоги Інструкції які передбачають зазначення в заповіті прізвища, імена та по батькові заповідача та його місце проживання виконані, що судом було встановлено при безпосередньому дослідженні заповіту (а.с.19).

Досліджуючи підстави позову, щодо проставлення заповідачем ОСОБА_15 свого підпису аж внизу заповіту, без зазначення прописом його прізвища імені та по батькові, а також виконання посадовою особою виконавчого комітету посвідчувального напису не під текстом заповіту, а на іншій стороні листа, і те, що текст заповіту вдрукований в бланк, а не набраний на відповідній техніці суд зважає на вимоги Інструкції із яких не вбачається, що заповідач ОСОБА_15 проставив свій підпис на своєму ж заповіті в місці яке для цього не передбачене та була необхідність в цьому місці проставляти його прізвище, імя та по батькові, які вже зазначені повністю в тексті заповіту.

Крім цього в п. 17 та 18 Інструкції визначено, що тексти нотаріально посвідчуваних заповітів повинні бути написані ясно і чітко, посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій же сторінці чи на звороті документа, що і було зроблено посадовою особою виконавчого комітету і судом будь-яких помилок при цьому не виявлено.

Позивач також посилається на те, що заповіт його батька посвідчений не повноважною особою, оскільки рішення про покладення на ту посадову особу, яка вчиняла нотаріальну дію повязану із посвідченням заповіту, не має.

Згідно п.2 Інструкції, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

В судове засідання третьою особою було надано, а судом досліджено протокол засідання виконавчого комітету Снячівської сільської ради від 12.04.2006 року та рішення виконавчого комітету цієї ж ради № 24 від 12 квітня 2006 року «Про призначення відповідального за вчинення нотаріальних дій у виконкомі Снячівської сільської ради, відповідно до яких виконком призначив відповідальною за вчинення нотаріальних дій у виконкомі Снячівської сільської ради на період скликання Снячівського сільського голову ОСОБА_18, яка і посвідчувала заповіт ОСОБА_15, що свідчить про повну безпідставність тверджень позивача щодо відсутності рішення виконавчого комітету із зазначеного питання.

Посилаючись на посвідчення заповіту не уповноваженою на те особою та на невідповідність заповіту його формі встановленій законом, позивач просив визнати заповіт недійсним тому, що він є нікчемним.

За ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Оскільки судом встановлено, що заповіт ОСОБА_15 був вчинений у формі яка відповідала таким видам правочинів, порушень умов чинності правочину, які є умовами його дійсності, що передбачені в ст.203 ЦК України встановлено не було, а заповіт посвідчений уповноваженою на це особою то жодних підстав нікчемності заповіту судом не встановлено, що свідчить про неможливість задоволення позову в частині.визнання заповіту ОСОБА_15 недійсним..

Пунктом 17 Інструкції встановлено, що на нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються.

Із заповіту вбачається що між закінченням тексту заповіту та підписом заповідача є вільне місце, яке в порушення положень вказаного пункту Інструкції, не прокреслено на що звернув увагу суду позивач. Крім того суду також не представлено доказів внесення заповіту ОСОБА_15 до Спадкового реєстру на що посилається позивач, як на підставу недійсності правочину.

Дійсно згідно наказу Міністерства юстиції України від 07.04.2005 року № 33/5 «Про затвердження Спадкового реєстру та внесення змін і доповнень до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.04.2005 року за № 373/10653, було затверджено Спадковий реєстр із п.16 якого вбачається припис посадовим, службовим особам органів місцевого самоврядування протягом двох місяців з дати набрання чинності цим наказом надати на адресу державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональних філій відомості про заповіти, посвідчені ними до набрання чинності цім наказом.

Однак суд не знаходить, що вказані позивачем порушення є тими порушеннями які можуть впливати на дійсність чи недійсність заповіту, оскільки при написанні і посвідченні заповіту, вимоги законів та законодавчих актів, які б впливали на дійсність заповіту повністю дотримані.

До того ж в Цивільному Кодексі України, на момент вчинення і посвідчення заповіту ОСОБА_15 (21.05.2007 року), норми щодо необхідності державної реєстрації в Спадковому реєстрі заповітів посвідчених посадовими особами виконавчих комітетів не було.

І тільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з ратифікацією Конвенції про запровадження системи реєстрації заповітів» від 21 вересня 2010 року, який набрав чинності з 20.04.2011 року та підлягав виконанню саме з цієї дати, стаття 1247 ЦК України була доповнена частиною четвертою, згідно якої заповіти, посвідчені особами зазначеними в частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Особами які посвідчують заповіти і які зазначені в частині третій вказаної статті є нотаріуси, уповноважені на це посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування та інші посадові особи, які зазначені в ст.1252 ЦК України.

Зазначеним Законом, в питанні щодо необхідності реєстрації всіх заповітів у Спадковому реєстрі, були внесені зміни також і в Закон України «Про нотаріат», які також набрали чинності з 20.04.2011 року, тобто набагато пізніше ніж посвідчувався заповіт ОСОБА_15.

Всі інші обставини висловлені в усних поясненнях позивача та його представника в тому числі і зазначення в заповіті особу яка посвідчувала заповіт, як секретар сільської ради чи голова сільської ради ОСОБА_18, суд вважає не суттєвими, надуманими і не обґрунтованими і до уваги при ухваленні рішення не приймає, з огляду на те, що судом достовірно встановлено, що заповіт ОСОБА_15 посвідчувався повноважною особою головою сільської ради ОСОБА_18.

Предметом цього спору крім визнання заповіту ОСОБА_15 недійсним є також і визначенні позивачу додаткового строку в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_15

При цьому позивач зазначає, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому він вважається таким що її прийняв

Разом з тим позивач посилаючись на ті самі обставини, щодо відкриття спадщини зазначає, зазначив, що заяву до нотаріуса не подавав по поважних причинах оскільки його мачуха ОСОБА_16 заховала договір купівлі-продажу житлового будинку, а він крім цього не встиг прийняти спадщину оскільки на той час він оформляв тимчасовий дозвіл на проживання в Україні. На час смерті батька він був громадянином іншої держави а з 28.07.2010 року по 14.01.2011 року перебував у Чернівецькому слідчому ізоляторі.

Дослідивши всі зазначені позивачем причини неможливості прийняти спадщину після смерті батька, суд вважає що всі зазначені причини є недоказаними, а відповідно не поважними.

Так згідно вимог ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Із ст.1268 ЦК України, вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу України, він не заявляв про відмову від неї

Згідно ч.3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналізуючи вказані правові підстави та зазначені позивачем обставини, щодо прийняття ним спадщини внаслідок постійного його проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, суд знаходить вказані обставини не доказаними, оскільки із дослідженої в суді копії паспорту позивача, яку він представив суду як доказ по справі, вбачається що місце проживання позивача взагалі не зареєстровано ніде, а в момент видачі йому паспорту громадянина України (а.с.9) 14.12.2011 року, він зареєстрував своє місце проживання не в селі Снячів, а в м. Сторожинець, вул. Чаплигіна, 2-А.

Натомість із довідки № 1537 від 23.11.2009 року, яка поміщена в спадкову справу відкриту після смерті ОСОБА_15 (а.с.54, виданої виконкомом Снячівської сільської ради вбачається що саме ОСОБА_16 була постійно зареєстрована та проживає в спадковому будинку.

Зазначені ж позивачем причини неможливості вчинити дії передбачені в ст.1269 ЦК України, а саме подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, на думку суду не є поважними. Оскільки таку дію можна було вчинити і посередництвом поштового звязку, а відсутність договору купівлі-продажу житлового будинку та вчинення позивачем дій по оформленню тимчасового дозволу на проживання в Україні, взагалі не перешкоджають подачі відповідної заяви нотаріусу.

З огляду на те, що дата початку перебування позивача в Чернівецькому слідчому ізоляторі, яка бездоказово зазначена в позові, досить далеко віддалена від шестимісячного строку після відкриття спадщини, суд вказану обставину не може прийняти за основу при визначенні додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином суд вважає, що всі зазначені позивачем причини не могли йому перешкодити вчинити дії повязані із прийняттям спадщини після смерті його батька.

Крім цього, суд при ухваленні рішення за вимогою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, враховує також і наявність заповіт ОСОБА_15, який не визнаний недійсним, яким батько позивача в установленому законом порядку керуючись своєю волею виразив волевиявлення, яким заповів своє майно дружині, а не позивачу ОСОБА_4

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту або визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування мають спадкоємці за законом в порядку черговості.

З урахуванням всіх встановлених обставин, та за відсутності у позивача права на обовязкову частку в спадщині, яка визначається у відповідності до вимог ст.1241 ЦК України, суд знаходить що визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини за законом, яку прийняли інші спадкоємці за заповітом, є неможливим, що вбачається також і із обстави встановлених рішенням Сторожинецького районного суду від 31.03.2015 року (а.с.17), яке оцінюється судом згідно ст.61 ЦПК України, а тому позов в цій частині також не може бути задоволено.

На підставі ст.ст. 203, 230, 231, 1223, 1241, 1247, 1252, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК ст. 37 Закону України «Про нотаріат» Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, яка затверджена наказом Міністра юстиції України 25.08.1994 року № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року за № 256/466 та керуючись ст.ст. 10, 33, 57, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи В.ОСОБА_9 обєднання територіальних громад, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, як правонаступники ОСОБА_14, про визнання заповіту недійсним, призначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовити за їх безпідставністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя