печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретарів Сторожук Є.Ю. , Насурлаєвої К.Е. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогами до ФОП ОСОБА_2 і просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 1 329,12грн. , а також відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 1 000грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала в хімчистці «ІНФОРМАЦІЯ_1» з 02 жовтня 2014 року з посадовим окладом 150 гривень за день, без укладення письмового договору, який відповідач пообіцяла укласти згодом. 03 листопада 2014 року без пояснення причин відповідач звільнила з роботи, не виплативши належну заробітну плату у розмірі 1 600грн. На вимогу позивача сплатити заборгованість відповідач в добровільному порядку сплатила 700грн. Решта заборгованості залишилась не виплаченою, при цьому позивачем нараховано також компенсацію за несвоєчасність виплати заробітної плати, що склало 429,12грн. Позивач також зазначила про те, що зазнала душевних страждань від порушення її трудових прав з боку відповідача, які оцінені в гривневому еквіваленті в 1 000грн.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_4 вимоги позивача не визнали, заперечували проти його задоволення, вказуючи на безпідставність вимог позивача, оскільки трудових відносин з позивачем не існувало.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_4, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, вивчивши письмові докази , прийшов до наступного висновку.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ст. 21 цього Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 24 цього Кодексу (в редакції яка діяла на час спірних відносин, що виникли між сторонами) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Під час судового розгляду було достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 02 жовтня 2014 року по 01 листопада 2014 року виконувала роботу приймальниці в хімчистці «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Вказані обставини знайшли своє підтвердження в показах допитаних свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які зазначили про те, що ОСОБА_1 особисто здійснювала прийом у них речей, знаходилась у приміщенні хімчистки, в даному випадку за адресою : АДРЕСА_1 , оформлювала квитанції та видавала речі.

Вказані свідчення також підтверджуються наявністю у позивача квитанцій хімчистки «ІНФОРМАЦІЯ_1» з №134739 по №134760.

Суд критично відносить до заперечень відповідача, показів свідка ОСОБА_5, та акту про відсутність (нестачу) бланків суворої звітності (квитанцій) з №134739 по №134760, оскільки останні не спростовують обставин наведених позивачем.

Отже слід дійти переконання про те, що позивач в період нею зазначений фактично була допущена до роботи, при цьому укладення трудового договору не було оформлено наказом чи розпорядженням відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по заробітній платі, слід виходити з пояснень наданих позивачем та норм чинного законодавства,що регулюють вказане питання,оскільки відповідач не надав інших відомостей про розмір заробітної плати.

Отже, згідно ст. ст. 94,95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Як зазначила позивач заборгованість складає 900грн., а також 492,12грн. компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Отже стягненню підлягає 1 329,12грн.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на встановлені обставини, слід визнати те, що розмір компенсації в 500грн. буде достатнім відшкодуванням завданих позивачу моральних страждань.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1,2,21,24, 94,95,237-1 КЗпП України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 1 329,12грн. та компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 500грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60грн.

Рішення в частині стягнення заробітної плати в сумі 900грн. допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Цокол Л.І.