Справа № 462/1765/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/224/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ніткевич А.В. і ОСОБА_2,

при секретарі Куцик І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ОСОБА_5 /КБ/ "Надра" до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ОСОБА_5 /КБ/ "Надра" задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ОСОБА_5 банк /КБ/ "Надра" 148367.32 дол. США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.02.2015 року становить 3910771.61 грн. та 464043.88 грн. боргу за кредитним договором № від 09.08.2007 року.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_3 оскаржила ОСОБА_4. Вважає рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що у зв"язку з тим, що ні вона ні ї представник не змогли взяти участь в розгляді даної справи в суді першої інстанції, вони не змогли повноцінно скористатися правами, що надані їй передбаченими ст.ст. 27, 31 ЦПК України, а саме: надання пояснення, заперечення, приймати участь у вивченні доказів, що є важливими і мають значення для справедливого розгляду справи. Вважає, що вона та її представник були позбавлені можливості надати суду документи, щодо обставин справи, які не вивчалися у судовому засіданні і мають значення для встановлення фактів, а саме щодо наявності та розміру заборгованості перед ПАТ КБ "Надра". Стверджує, що переддоговірної роботи з нею при підписанні кредитного договору з боку банку не було проведено. ЇЇ не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Банком було нав"язано їй - ОСОБА_4 договір за ануїтетною схемою, яка є найбільш невигідною для неї і відповідно найбільш вигідною для банку. Також стверджує, що її взагалі не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що вона була позбавлена можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. В апеляційній скарзі апелянт просить заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в зв"язку із безпідставністю.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 057/13/07-Ф /а.с.10-12/. За умовами договору позивач видав кредит відповідачу ОСОБА_4 у сумі 155000 дол. США /пп. 1.1 кредитного договору/. Кредит надавався строком до 07.08.2026 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 12,49% річних /пп.1.3.1, 1.4 кредитного договору/. Згідно п.1.2 кредитного договору, цільовим використанням кредиту є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу: будинку № 3472 від 07 серпня 2007 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3475 від 07 серпня 2007 року, що укладені між Позичальником та Продавцем ОСОБА_7, згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно будинок, що знаходиться за адресою Львівська область, м. Пустомити, вул. Наливайка, будинок № 51 та земельну ділянку, площею 0,0927 гектара, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Пустомити. Пунктом 3.3.2 кредитного договору передбачена щомісячна сума мінімально необхідного платежу яка складає 1798 дол. США. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у разі прострочення відповідачем строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобовязань відповідача щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5 цього договору, відповідач сплачує позивачеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Згідно із п. 5.2 кредитного договору у разі порушення відповідачем вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.6, 4.3.7, 4.3.8, 4.3.10, 4.3.11, 4.3.15, 4.3.16 цього договору, відповідач зобовязаний сплатити позивачеві штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього договору за кожний випадок.

09.08.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 укладений договір поруки /а.с.13/, відповідно до якого ОСОБА_6І, відповідає перед позивачем у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань. Відповідачі відповідають перед банком як солідарні боржники.

Як вбачається з розрахунку суми боргу /а.с.15-16/ відповідачі взятих на себе зобовязань перед позивачем не виконують, в звязку із чим станом на 17.02.2015 року заборгованість відповідачів перед позивачем складає 148367,32 дол. США /а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 133188,64 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 15178,68 дол. США/, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.02.2015 року становить 3910771 грн. 61 коп. та 464043 грн. 88 коп. /а саме: штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 408560 грн. 05 коп. та пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 55483 грн. 83 коп./

Задовольняючи позов Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ ОСОБА_5 банк /КБ/ "Надра" про стягнення заборгованості, суд виходив з тих підстав, що відповідачі порушують взяті на себе зобов"язання за кредитним договором, в зв"язку з чим позивач вправі вимагати стягнення з відповідачів боргу у сумі 148367,32 дол. США, що еквівалентні згідно курсу НБУ станом на 17.02.2015 року становить 3910771 грн. 61коп. та 464043 грн. 88 коп. /штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 408560 грн. 05 коп. та пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 55483 грн. 83 коп./

З такими висновками колегія суддів погоджується

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів.

Підписавши кредитний договір від 07 серпня 2007 року №057/13/07-Ф ОСОБА_4, ОСОБА_6 договір поруки від 09 серпня 2007 року, останні фактично погодилися з усіма істотними умовами таких договорів.

Як вбачається з позовних вимог банку про стягнення боргу, а також розрахунку заборгованості, ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх зобов"язань по кредитному договору, внаслідок чого відповідно до розрахунку станом на 17.02.2015 року у неї утворилася заборгованість перед позивачем, яка склала 148367,32 дол. США /а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 133188,64 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 15178,68 дол. США/, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.02.2015 р. становить 3910771 грн. 61 коп. та 464043 грн. 88 коп. /а саме: штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 408560 грн. 05 коп. та пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 55483 грн. 83 коп./

Оскільки 09.09.2007 року позивачем та відповідачем ОСОБА_6 укладений договір поруки, останній відповідає перед позивачем у повному обсязі за виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, в зв"язку з чим поручителі ОСОБА_6 відповідає по зобов"язаннях за вищевказаним кредитним договором перед ВАТ КБ "Надра", в тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_4 і є солідарними боржниками і залишаються зобов"язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов"язання по кредитному договору не будуть виконані.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що заборгованість за кредитним договором підлягає солідарному стягненню з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_6, оскільки станом на 17.02.2005 року заборгованість ОСОБА_4 перед ПАТ "КБ "Надра" становить 148367,32 дол. США, то з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 слід стягнути саме таку суму.

Також, задовольняючи позов, судом вірно стягнуто з відповідачів на користь держави по 1827 грн. судових витрат оскільки такі кошти підлягали до сплати при подачі позовної заяви, однак не були сплачені позивачем з тих підстав, що він при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до статті 606 ЦК України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Однак, як вбачається із Правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в Постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-43цс15, яка є обов'язковою для застосування всіма судами, у випадку, коли боржник банку придбав право вимоги до банку за договором, відповідні два зобов'язання між банком і його боржником, який придбав згідно з договором право вимоги до банку, не можуть припинятись на підставі статті 606 ЦК України, оскільки зазначена стаття до таких правовідносин не застосовується.

Отже, у випадку, коли боржник банку придбав право вимоги до банку, відповідні два зобов'язання між банком і його боржником, який придбав право вимоги до банку, могли би припинятись тільки відповідно до статей 601, 602 ЦК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки Законом України від 16.07.2015 року ст.602 ЦК України було доповнено п.4-1, яким передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк).

Однак, у разі зарахування зустрічних вимог діють обмеження, встановлені Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є спеціальним законом, який врегульовує процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку та поширюється на дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до статей 91, 93, 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у процесі ліквідаційної процедури банку визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість і порядок погашення вимог кредиторів, що унеможливлює індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора позачергово шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (зокрема кредиту та банківського вкладу).

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2, 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

05.02.2015 року Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла Рішення № 26 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ОСОБА_5 банк "Надра", яким розпочато з 06.02.2015 року процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Беручи до уваги вищезгадані норми права, а також доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не було досліджено фактів, які суттєво впливають на предмет позову, а саме підставність та розмір позовних вимог позивача, оскільки ОСОБА_4 так само є кредитором по відношенню до ПАТ "КБ "Надра" на підставі:

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 07.08.2014 року №1997786 за договором про відступлення права вимоги №1/1997786, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 07.08.2014 року №2040017 за договором про відступлення права вимоги №2/2040017, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 12.01.2015 року №2103558 за договором про відступлення права вимоги №3/2103558, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 12.01.2015 року №2103556 за договором про відступлення права вимоги №4/2103556, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 12.01.2015 року №2103555 за договором про відступлення права вимоги №5/2103555, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 07.08.2014 року №2103552 за договором про відступлення права вимоги №6/2103552, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 16.09.2014 року №2024009 за договором про відступлення права вимоги №7/2024009, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав;

- строкового банківського вкладу (депозиту), укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ "КБ "Надра" 16.09.2014 року №2024024 за договором про відступлення права вимоги №8/2024024, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 17.04.2015 року на умовах визначених договором про відступлення прав, слід зазначити, що такі зобов"язання не могли бути зарахованими в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перед банком, оскільки, згадані договори відступлення вимог були укладені між сторонами безпосередньо під час процедури ліквідації банку і в банку було запроваджено тимчасову адміністрацію, а такі вимоги щодо проведення заліку могли б призвести до порушення порядку погашення вимог інших кредиторів, встановленого законом, тому задоволення однорідних зустрічних вимог не може здійснюватися, а вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відносно інших доводів апеляційної скарги, слід зазначити, що предметом розгляду в даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, в той час як апелянт посилаючись на невідповідність умов договору законодавству, наводить підстави для визнання згаданого кредитного договору недійсним, що не є предметом розгляду в даній справі, в зв"язку з чим вважає, що банк безпідставно вимагає від відповідачів повернення коштів по кредитному договору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: А.В. Ніткевич

ОСОБА_2