Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/150/16-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 5 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Товянської О.В., Гансецької І.А.,

за участю секретаря: Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради, ОСОБА_2, Фонду державного майна України, третя особа - ОСОБА_3, про визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право на житло та визнання свідоцтва про право власності недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та в обґрунтування вимог зазначила, що 09.06.1997 року її матері ОСОБА_2 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1). В період з 04.03.1992 року по 12.06.2004 року вона постійно проживала у вказаній квартирі як член сім»ї і вважала себе її співвласником. Після смерті ОСОБА_4, який помер в липні 2015 року, вона дізналась про порушення її права на приватизацію квартири. На підставі вищевикладеного, просила визнати приватизацію вказаної квартири незаконною, скасувати розпорядження на приватизацію за № 36 від 09.06.1997 року в частині даної квартири та визнати недійсним свідоцтво на право власності, поновивши строк позовної давності.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 червня 2016 року позов задоволено частково. Визнано приватизацію квартири незаконною, скасувано наказ про приватизацію в частині спірної квартири та визнано свідоцтво про право власності на квартиру недійсним. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, постановити нове - про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом застосовано норми права. які вказаних правовідносин не стосуються, суду не надано доказів реєстрації позивача у спірній квартирі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1997 року, виданого представництвом Фонду державного майна України в м. Новоград-Волинський, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 11)

Свідоцтво видано на підставі Наказу представництва Фонду державного майна України в м. Новоград-Волинський від 09.06.1997 року № 36 (а.с. 32).

В подальшому адреса спірної квартири змінилася на АДРЕСА_1» на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради № 236 від 22.11.2007 року (а.с. 11).

У відповідності до п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» (який діяв на час вчинення приватизації вказаної квартири), право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Статтею 8 вказаного закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно з положеннями ст. 17 ЦК України в ред. 1963 року, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

У відповідності до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Тому не слід пов»язувати право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Згідно копії поквартирної картки на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 була прописана з 12.09.1989 року по 29.08.1991 року, з 04.03.1992 року по 12.06.2004 року та з 02.09.2005 року по теперішній час.

У відповідності з повідомленням Новоград-Волинського РС УДМСУ в Житомирській області, позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 02.09.2005 року. Інформація щодо місця реєстрації даної особи у 1997 році відсутня (а.с. 97).

Як вбачається з довідки Управління житлово-комунального господарства, енергозбереження та комунальної власності міської ради від 25.03.2016 року № 148, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 04.03.1992 року по даний час і своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не використала (а.с. 64).

Факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі на час її приватизації підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З довідки ДНЗ № 5 вбачається, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка позивача) відвідувала ясла-садок № 5 м.Новограда-Волинського з 1996 по 1999 роки, в цей час проживала за адресою спірної квартири (а.с. 46).

У довідці ЗОШ № 5 адреса проживання ОСОБА_8 зазначена та сама, період навчання вказаний 1999-2009 роки (а.с. 47).

Аналогічна інформація щодо місця проживання ОСОБА_8 міститься у карті профілактичних щеплень за період 1993-2009 років (а.с. 44).

Оскільки позивачка на час здійснення приватизації квартири постійно в ній проживала, від участі в приватизації не відмовлялася, згоди на приватизацію без її участі не давала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість позову.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач не була прописана у спірній квартирі, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з повідомлення та актів ОСББ «Перспектива», 17.11.2015 року ОСОБА_2 викрала поквартирну картку спірної квартири, а 19.11.2015 року добровільно повернула. Після повернення комісією у складі керуючого, бухгалтера та офісного службовця було виявлено самовільно зроблені додаткові записи щодо прописки-виписки позивача та ОСОБА_9 (а.с. 78, 79, 80).

У відповідності до положень ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки факт підроблення документів може бути встановлений лише в порядку визначеному процесуальними законом та колом визначених законом осіб, вказані в зазначених актах працівники не є такими особами, документи ОСББ не можуть бути прийняті судом до уваги.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про прописку позивача у вказаній квартирі є правильними.

Оскільки відсутні будь-які докази того, що позивачу раніше було відомо про здійснення приватизації квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності не пропущений.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді