Справа № 531/173/16-ц
Провадження № 2/531/206/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року Карлівський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді Жмурко П.Я.

при секретарі Клименко Т.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було збільшено 28.04.2016 року, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 10000 гривень, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення платежу та 3% річних від простроченої суми, а також понесені позивачем судові витрати, зокрема судовий збір у розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу 1500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що навесні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому 10000 грн. Позивач рекомендував ОСОБА_3 звернутися до баку чи кредитної спілки на що останній відповів, що гроші потрібні терміново і він не хоче звязуватись з банками. Відповідач запевнив, що поверне борг на першу вимогу. Знаючи відповідача як добропорядну та чесну людину, враховуючи добрі стосунки з останнім, увійшовши в становище ОСОБА_3 - позивач погодився допомогти. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики 10000 грн., що на той час було еквівалентно 2000 доларів США, які позивач передав відповідачу у себе вдома, в присутності дружини останнього ОСОБА_4 Зважаючи на знайомство з позичальником, позивач не вимагав від нього розписки чи нотаріального посвідчення даної угоди. Доказом того, що угода укладалась є протокол допиту відповідача в якості свідка та постанова про закриття кримінального провадження. Вказані обставини також можуть підтвердити свідки.

Позивач зазначає, що 03.02.2014 року він предявив вимогу відповідачу про повернення позики, шляхом подання заяви про вчинення кримінального правопорушення і в ході проведення досудового розслідування встановлено, що кошти ОСОБА_3 зобовязався повернути влітку 2014 року. Оскільки борг до цього часу не повернуто, позивач змушений звернутися до суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України, позивач просить стягнути борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

Представник позивача та сам позивач в судовому засіданні підтримують вимоги позовної заяви, з зазначених у ній підстав, і просять такі задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні визнає, що уклав договір позики з позивачем і не заперечує проти стягнення з нього боргу у розмірі 10000 грн., проте не вважає обґрунтованою вимогу про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних і просить в задоволенні позову в цій частині відмовити. Відповідач також не визнає позов в частині стягнення з нього судових витрат.

Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З частин 2, 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що недійсність правочину, якщо він не є нікчемним, встановлюється судом.

Сторони в судовому засіданні визнають, що навесні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому 10000 грн. і останній позичив ОСОБА_3 такі кошти, а ОСОБА_3 зобовязався їх повернути. Сторонами не заперечується, що договір в письмовому вигляді вони не укладали.

Зазначені сторонами обставини підтверджується долученими до матеріалів справи протоколом допиту свідка ОСОБА_3 від 28.02.2014 року та постановою про закриття кримінального провадження від 04.03.2014 року. (а.с. 6-12)

В постанові про закриття кримінального провадження ст. слідчий СВ Карлівського РВ УМВС України в Полтавській області встановив, що навесні 2007 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 10000 грн., при цьому про дату повернення коштів останні не домовлялись. (а.с. 11) Такі обставини визнаються сторонами в судовому засіданні.

Далі у постанові зазначено, що ОСОБА_3 не відмовляється від повернення позичених коштів і домовився з ОСОБА_1 повернути такі влітку 2014 року по приїзду із заробітків. (а.с. 11)

В протоколі допиту свідка ОСОБА_3 зазначено аналогічні обставини, а також те, що кошти були передані в присутності ОСОБА_4 (що визнають сторони в судовому засіданні). Крім того, в протоколі допиту ОСОБА_3, з його слів зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього з приводу повернення позичених коштів, проте ОСОБА_3 не мав матеріальної можливості повернути такі. У протоколі також зазначено, що після звернення ОСОБА_1 до Карлівського РВ УМВС України в Полтавській області, в телефонній розмові ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовились, що останній поверне кошти влітку 2014 року. (а.с. 8-9)

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_3 взяв і зобовязався повернути кошти в сумі 10000 грн. Строк повернення позики сторони не визначили.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не встановили строк повернення позики, тому така мала бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

У позовній заяві позивач зазначив, що вважає днем першої вимоги 03.02.2014 року - дата звернення з заявою до Карлівського РВ УМВС, в якій ОСОБА_1 повідомив, що ОСОБА_3 узяв в борг кошти у розмірі 10000 грн. і до 03.02.3014 року такі не повернув. При цьому з протоколу допиту ОСОБА_3 від 28.02.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього з приводу повернення боргу, втому числі і до подачі заяви від 03.02.3014 року, що на думку суду є вимогою про повернення боргу. Отже станом на 03.02.2016 року вимога позикодавця повернути борг у розмірі 10000 грн. уже була предявлена і позичальник знав про таку вимогу, проте кошти не повернув (як зазначено в протоколі - у звязку з матеріальними труднощами).

Враховуючи що суд не має можливості встановити з наданих пояснень та доказів точну дату першого предявлення вимоги про повернення боргу, суд вважає такою датою 03.02.2014 року.

Суд враховує, що згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_3 та постанови про закриття кримінального провадження, сторони домовились про повернення боргу влітку 2014 року, проте такі відомості в протоколі та постанові зазначені зі слів свідка ОСОБА_3 (відповідача).

Зазначене вище свідчить про прострочення виконання зобовязання позичальником, а також про обовязок позичальника повернути позику у розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання і боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, просить стягнути позивач.

Позивач надав розрахунок, згідно якого сума боргу з урахуванням ст. 625 ЦК України становить 17639,86 грн. (з них 10000 грн. борг, 669,86 грн. 3% річних та 6970 грн. інфляційні втрати).

Оскільки суд встановив днем першої вимоги про повернення боргу 03.02.2014 року, то виходячи з положень ч. 1 ст. 1049 ЦК, першим днем прострочення повернення боргу є 07.03.2014 року. Як вбачається з розрахунку суми боргу, позивач просить стягнути заборгованість, що утворилася до березня 2016 року станом на 28.02.2016 року.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції, він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Таким чином, суд розраховує інфляційні втрати за 2014 рік по кожному з 8 місяців окремо (починаючи з березня 2014 року) і сумує такі. В сумі інфляційні втрати за 8 місяців 2014 року становлять 2170 грн. Розраховуючи інфляційні втрати за 2015 рік, суд розраховує такі беручи до уваги увесь рік прострочення (індекс споживчих цін за 2015 рік - 143,3%). Інфляційні втрати у 2015 році становили 4330 грн. Інфляційні втрати у 2016 році, суд розраховує по 2 місяцях січень і лютий і такі становлять 50 грн. В сумі інфляційні втрати за увесь період прострочення становлять 6550 грн.

3% річних від простроченої суми суд також вираховує починаючи з 07.03.2014 року до 28.02.2016 року. 10000 х 3% / 365 х 724 (кількість днів прострочення) = 595,06 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе частково задовольнити позов і стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 10000 грн., з урахуванням інфляційних втрат, що становлять 6550 грн. та 3% річних від простроченої суми, що становить 595,06 грн., а всього в сумі 17145,06 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача судові витрати. В матеріалах справи міститься квитанція про оплату позивачем судового збору у розмірі 551,20 грн., а також розрахунок витрат на правову допомогу адвоката на загальну суму 1500 грн. (досудовий аналіз справи 150 грн., консультація з питань цивільного права 100 грн., вартість складання процесуальних документів 450 грн., вартість підготовки прибуття та участі в судовому засіданні 800 грн.) і відповідна квитанція.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 2 даної статті визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Таким Законом є ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», статтею 1 якого передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В матеріалах справи міститься витяг з угоди на представництво інтересів у цивільній справі б/н від 28.02.2015 року та ордер на надання правової допомоги від такого числа. Позивач звернувся до суду 05.02.2016 року, тому суд вважає необґрунтованою вимогу про стягнення 150 грн. витрат на досудовий аналіз справи адвокатом. Так само необґрунтована вимога про стягнення вартості послуги за складання процесуальних документів (450 грн.), оскільки після 28.02.2015 року жодні процесуальні документи зі сторони позивача до матеріалів справи не долучались.

При цьому суд вважає обґрунтованою вимогою про стягнення витрат по оплаті послуг адвоката за участь в судовому засіданні. ОСОБА_2 був присутній під час розгляду справи 28.04.2016 року (18 хв.) та 23.05.2016 року (8 хв.). Виходячи з положень ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2016 рік», у 2016 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень. Таким чином, вартість послуги за участь в судовому засіданні 28.04.2016 року не повинна перевищувати 165,36 грн. за 18 хв. і за участь в судовому засіданні 23.05.2016 року 77,33 грн., що в сумі становить 242,69 грн.

Вартість послуги підготовки до участі в судовому засіданні і прибуття адвоката не відмежовані в розрахунку від вартості участі в судовому засіданні і будь-які докази таких витрат, крім самого розрахунку суду не надані. За таких обставин, суд стягує по цьому пункту розрахунку витрати у розмірі 242,69 грн., які підтверджені журналами судових засідань.

Суд також вважає обґрунтованими витрати на консультацію у адвоката з питань цивільного права. Суд приймає до уваги, що в розрахунку не зазначена дата такої консультації і тривалість її проведення, проте зазначена адвокатом вартість такої послуги 100 грн., враховуючи що він приймав участь у справі починаючи з 28.04.2016 року, є прийнятною.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеними судові витрати на загальну суму 893,89 грн., з яких 551,20 грн. становить судовий збір і 342,69 грн. витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач просив стягнути з відповідача борг в сумі 17639,86 грн. Суд частково задовольняє позов і стягує з відповідача на користь позивача 17145,06 грн., що становить 97,19 % від ціни позову. Отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 844,93 грн., що становить 97,19 % від понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. ст. 204, 215, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 27, 31, 57, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за договором позики -10000 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (6550 грн.) та трьох процентів річних від простроченої суми (595,06 грн.), а всього в сумі 17145,06 грн. (сімнадцять тисяч сто сорок пять гривень шість копійок.)

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, частину понесених ним судових витрат, а саме судового збору та витрат на правову допомогу, в загальному розмірі 844,93 грн. (вісімсот сорок чотири гривні девяносто три копійки)

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області, через Карлівський районний суд Полтавської області, протягом десяти днів з дня його проголошення або з дня отримання копії рішення.

Суддя Жмурко П.Я.