Номер провадження: 22-ц/785/3839/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зобовязання реєстрації обєкту нерухомого майна, за апеляційною скаргою представника Виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2013 року,

встановила :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи це тим, що він на протязі багатьох років відкрито володів та користувався частиною будинку №17 по вул. Красних Зорь у м. Одесі, однак, у нього були відсутні правоустановчі документи на частину зазначеного будинку. У 2008 році ОСОБА_2 зі згоди співвласника будинку, здійснив реконструкцію належної йому частини будинку, внаслідок якої з'явився новий окремо збудований будинок літ. «Б». З метою отримати правовстановлюючі документи на будинок, у встановленому порядку ОСОБА_2 була подана декларація про готовність об'єкту до експлуатації до Інспекції ДАБК в Одеській області, яка була зареєстрована від 20.11.2012 року під № ОД НОМЕР_1. КП «ОМБТІ та РОН» 23.11.2012 року був зроблений звіт (висновок) щодо можливості поділу об'єкта нерухомого майна: м. Одеса, вул. Красних Зорь (Червоних зір), буд. 17 на два самостійні домоволодіння. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.12.2012 року зазначений висновок КП «ОМБТІ та РОН» був затверджений та будинку ОСОБА_2 була привласнена нова поштова адреса: вул. Красних Зорь, 17/2 у м. Одесі. Відповідно до п. 2 вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_2 рекомендовано переоформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на домоволодіння. Згідно технічному паспорту, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» від 18.12.2012 року ОСОБА_2 належить окремий об'єкт нерухомого майна - одноповерховий житловий будинок з господарськими спорудами (сарай літ. «Р») №17/2 по вул. Красних Зорь у м. Одесі, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 644 кв.м.

Згідно рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №287 від 20.04.1955 року про результати обміру земель у будівельному кварталі, зазначена земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок ОСОБА_2, закріплена та відведена під будівництво та обслуговування житлових будинків (домоволодінь). Однак, на даний час ОСОБА_2 не може отримати відповідні правоустановчі документи на власний будинок, оскільки змінилася система реєстрації прав на нерухоме майно. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами (сарай літ. «Р») №17/2 по вул. Красних Зорь у м. Одесі та зобовязати реєстраційну службу видати йому свідоцтво про право власності..

Заочним рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2013 року позовні вимоги ОСОБА_2Г задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами (сарай літ. «Р») №17/2 по вулиці Красних Зорь у м. Одесі, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 644 кв.м. Зобов'язано реєстраційну службу Головного управління юстиції у Одеській області видати ОСОБА_2 свідоцтво про право власності (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на зазначений житловий будинок та відповідним чином зареєструвати його у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 26.02.2016 року заяву представника Виконавчого комітету Одеської міської ради про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності згоди співвласника будинку на здійснення реконструкції, адже в матеріалах справи відсутні докази надання такої згоди. Крім того зазначила, що районним судом не надано оцінку тій обставині, що будівництво нового будинку було самочинним, оскільки матеріали справи не містять докази того, що позивач виконував будівельні роботи за наявності документів, які надають право на виконання таких робіт та позивачу не надавалась земельна ділянка під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель та споруд, у звязку з чим необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на ч.5 ст. 376 ЦК України та на ч.1 ст. 377 ЦК України. Також представник Виконавчого комітету Одеської міської ради вказує на те, що районний суд помилково посилався на технічний паспорт на будинок як на правовстановлюючий документ та необґрунтовано застосував норму ст. 392 ЦК України, адже на момент предявлення позову позивач не мав статусу власника спірного майна, тому його вимога про визнання права власності була необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. ОСОБА_3 наголошує, що Одеська міська рада, як особа, що діє від імені та в інтересах власника земельної ділянки (територіальної громади м. Одеси) не була залучена судом до участі у справі.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином відповідно до глави 7 ЦПК України направленням судових повісток на адресу, зазначену ним у позовній заяві (а.с.112, 123, 152).

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Судом встановлено та сторонами визнано, що зметою отримати правовстановлюючі документи на будинок, у встановленому порядку ОСОБА_2 була подана декларація про готовність об'єкту до експлуатації до Інспекції ДАБК в Одеській області, яка була зареєстрована від 20.11.2012 року під № ОД НОМЕР_1.

КП «ОМБТІ та РОН» 23.11.2012 року був зроблений звіт (висновок) щодо можливості поділу об'єкта нерухомого майна: м. Одеса, вул. Красних Зорь (червоних зір), буд. 17 на два самостійні домоволодіння.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №840 від 17.12.2012 року зазначений висновок КП «ОМБТІ та РОН» був затверджений та будинку ОСОБА_2 була привласнена нова поштова адреса: вул. Красних Зорь, 17/2 у м. Одесі.

Відповідно до п. 2 вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_2 було рекомендовано переоформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на домоволодіння.

Згідно технічному паспорту, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» від 18.12.2012 року ОСОБА_2 належить окремий об'єкт нерухомого майна - одноповерховий житловий будинок з господарськими спорудами (сарай літ. «Р») №17/2 по вул. Красних Зорь у м. Одесі, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 644 кв.м.

Згідно рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №287 від 20.04.1955 року про результати обміру земель у будівельному кварталі зазначена земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок ОСОБА_2, закріплена та відведена під будівництво та обслуговування житлових будинків (домоволодінь).

Колегією суддів встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, обєкт нерухомого майна (Одеська область, м. Одеса, вулиця Красних Зорь, будинок 17/2) закрито, підстава - знищення обєкта нерухомого майна.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того що ОСОБА_2 протягом багатьох років відкрито володів та користувався частиною будинку №17 по вул. Красних Зорь у м. Одесі, однак, у нього були відсутні правовстановлюючі документи на частину зазначеного будинку. У 2008 році ОСОБА_2 здійснив реконструкцію частини будинку, внаслідок якої збудовано будинок літ. «В» з господарського спорудами (сарай літ. «Р»), на який ОСОБА_2 до інспекції ДАБК в Одеській області була подана декларація про готовність обєкту до експлуатації, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зобовязання реєстрації обєкту нерухомого майна вважав законними та такими що підлягають задоволенню.

З такими висновками суду погодитись не можна оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права виходячи з наступного.

Суд не дав оцінку тій обставині, що будівництво нового будинку було самочинним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач виконував будівельні роботи за наявності документів, які надають право на виконання таких робіт.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 цього ж Закону забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

З тексту оскарженого рішення вбачається, що позивач збудував саме індивідуальний (садибний) житловий будинок, але будівельний паспорт в матеріалах справи відсутній, що також підтверджує факт здійснення позивачем самочинного будівництва.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Позивачу не надавалася земельна ділянка під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд. Посилання у позові на рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 20.04.1955 року № 287 «Про результати обміру земель по будівельному кварталу № 96 м. Одеси» є недоречним, адже позивачем не надано доказів того, що він є правонаступником тих осіб, за якими були закріплені земельні ділянки, і на яких правових підставах, коли та відповідно до яких правочинів до нього перейшло право користування землею.

Відповідно до загального порядку, встановленого ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на час ухвалення оскарженого судового рішення) позивач зобовязаний був отримати у виконавчому комітеті Одеської міської ради свідоцтво про право власності на нерухоме майно, які видавалися органами місцевого самоврядування до 01.01.2013 року, та провести державну реєстрацію права власності на будинок в порядку, встановленому вказаною статтею.

У звязку з цим необґрунтованими є посилання суду на ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, оскільки вказані норми встановлюють можливість визнання права власності на самочинне збудоване майно за власником (користувачем) земельної ділянки, а позивач не довів, що він є власником або користувачем відповідної земельної ділянки. Докази того, що позивач був власником або користувачем земельної ділянки (державний акт на право власності на землю, договір оренди землі тощо), в матеріалах справи відсутні.

Посилання суду на ч. 1 ст. 377 ЦК України також є недоречним, оскільки дана норма встановлює, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Однак позивач, не надав правовстановлюючих документів на будинок, отже, не набув на нього права власності і, як наслідок, до нього не може перейти право на землю (власності або користування).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В матеріалах справи відсутні докази надання позивачу земельної ділянки для будівництва, але суд не надав цій обставині належної оцінки.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 376 ІДК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Земельна ділянка, на якій позивачем було здійснено будівництво, не надавалося йому під уже збудоване майно, рішень з цього приводу Одеською міською радою не приймалося, а в матеріалах справи відсутні докази надання земельної ділянки позивачу під збудоване майно.

З огляду на викладене, спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, що залишено судом першої інстанції поза увагою.

Щодо посиланнь позивача на технічний паспорт, виготовлений КП «ОМБТІ та РОН» від 18.12.2012 року, як на правоустановлюючий документ, необхідно зазначити.

У ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» наведений перелік підстав державної реєстрації права власності та інших речових прав, серед яких технічний паспорт відсутній. Технічний паспорт складається на основі матеріалів технічної інвентаризації обєкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис обєкту). Технічна інвентаризація проводиться відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773.

Отже, технічний паспорт не підмінює правовстановлювальний документ та не може підтверджувати право власності особи на нерухоме майно.

Судом першої інстанції необгрунтовано застосована норма ст. 392 ЦК України виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути предявлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, на підставі п.п. 1,3,4 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, ухвалюючи власне рішення колегія суддів зауважує, що нерухоме майно, що є предметом позову знищено, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2013 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області про визнання права власності та зобовязання реєстрації обєкту нерухомого майна відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_4