Провадження №2/522/817/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року Приморський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про повернення коштів. Позивачка просить суд стягнути на свою користь з ОСОБА_3 суму боргу 9 200 000 гривень, а також суму судового збору, посилаючись на те, що з ОСОБА_3 вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1992 року. Проте на час подання позову шлюб знаходиться на стадії судового розгляду про його розірвання та поділ майна (справа Приморського районного суду м. Одеси №422/10764/15). За твердженням позивачки вона з 2002 року і по сьогоднішній час займається підприємницькою діяльністю, яка приносить прибутки. Відповідач на протязі подружніх стосунків працював на державній посаді і не отримував великих статків. Як стверджує позивачка, наприкінці 2009 року відповідач взяв із сімейних коштів 800 тис. доларів США та віддав їх своїм батькам ОСОБА_4 на придбання (або оформлення) приватного будинку за адресою: АДРЕСА_2. Кошти булі запозичені колишнім чоловіком (витрачені ним) із спільних сімейних коштів, які позивачка заробляла підприємницькою діяльністю. Позивачка припускає, що відповідач отримав від своєї матері запозичені у 2009 році кошти, але у зв'язку із поділом майна подружжя намагається не повернути сімейні кошти та привласнити їх одноособово. При цьому позивачка, посилаючись на ст.60 СК України, звертає свої вимоги лише на 400 000 доларів, які на цей час складають 9 200 000 грн.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, зазначив, що позовні вимоги доказуються обставинами, викладеними у позові, а також протоколами опитування адвокатом осіб від 21.09.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, стверджуючи, що в порушення норм ст.ст.10, 11, 57-59, 60 ЦПК України позивачкою не наведено обставин порушення чи реальної небезпеки порушення її прав та інтересів, суду не представлено належних та допустимих доказів такого порушення; а також доказів існування у розпорядженні подружжя сімейних коштів у зазначеної сумі (800 тис. доларів США наприкінці 2009 року); доказів того, що відповідач наприкінці 2009 року взяв із сімейних коштів 800 тис. доларів США; доказів передачі відповідачем цих коштів своїм батькам. Позивачка, на думку відповідача, висловлює лише нічім не підтверджені припущення, що відповідач отримав від своєї матерів запозичені у 2009 році кошти, без зазначення дати та суми повернення, що він намагається не повернути сімейні кошти та привласнити їх одноособово. Крім цього відповідач зазначає, що припущення позивачки щодо запозичення коштів її чоловіком не спроможне, оскільки відносини позики регулюються гл.71 ЦК України та правовідношення позики потребують обов'язкової письмової форми згідно ст.1047 ЦК. Проте позивачкою не доведено факту запозичення цих коштів відповідачем, не надано жодних письмових доказів на підтвердження укладання правочину позики, обставин передачі коштів, терміну позики, умов повернення тощо.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24.10.1992р. в Палаці урочистих подій міста Одеси був зареєстрований шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради народних депутатів зроблений актовий запис №1729.

Даний шлюб був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015р. у справі №522/10764/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.11.2015р..

На даний час в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа №522/20693/15-ц про розподіл спільного майна подружжя.

Судом встановлено, що згідно листа ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.07.2016р. №16850/10/15-53-13-06, ОСОБА_2 знаходиться на обліку з 07.02.2006р. на спрощеної системі оподаткування. Підприємницька діяльність здійснюється нею з 2000 року. Згідно декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за період з 2006 року по теперішній час доходи ОСОБА_2 складають: у 2006 році - 49 700,00 грн., у 2007 році - 499 834,00 грн., у 2008 році - 204 580,00 грн., у 2009 році - 88 815,00 грн., у 2010 році - 74 396,00 грн., у 2011 році - 26 282,00 грн., у 2012 році - 705 140,00 грн., у 2013 році - 984 700,00 грн., у 2014 році - 987 177,00 грн., у 2015 році - 989 795,00 грн.. Також у цей період отримувалися доходи з різних джерел виплати в якості заробітної плати, доходу самозайнятої особи, доходи від надання майна в оренду.

Згідно листа Прокуратури Одеської області від 19.02.2016р. №18-106вих.16 доходи ОСОБА_3 складали: 2000 рік - 3 566,15 грн., 2001 рік - 5 889,89 грн., 2002 рік - 9 569,93 грн., 2003 рік - 10 923,99 грн., 2004 рік - 16 677,40 грн., 2005 рік - 29 362,25 грн., 2006 рік - 44 283,26 грн., 2007 рік - 62 517,12 грн., 2008 рік - 75 315,89 грн., 2009 рік - 59 207,45 грн., 2010 рік - 78 375,00 грн., 2011 рік - 110 783,83 грн., 2012 рік - 117 044,54 грн., 2013 рік - 138 216,00 грн., 2014 рік - 179 774,43 грн., 2015 рік - 262 481,60 грн..

У період шлюбу подружжям набувалося майно та майнові права, витрачались кошти. Напередодні подій, викладених у позові, зокрема, в період часу з 2007 по 2009 роки, подружжям оформлялось право власності на 825/1000 частин об'єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1; набувались майнові права на квартиру АДРЕСА_3

Таким чином, суд приходить до висновків, що позивачкою не доведено наявність сімейних коштів в розмірі 800 000 доларів США у зазначений нею період та факту запозичення цих коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами за ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За положеннями ст.ст. 58 - 59 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд також не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено: розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування (ч.2 п.23 постанови).

Наведені роз'яснення Пленуму кореспондуються з ч.2 п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009г. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Таким чином, протоколи опитування особи за її згодою в порядку п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 21.09.2016р. щодо опитування адвокатом Спину О.І., свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності №243/н від 28.08.2006р., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.н., та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.н., не можуть бути прийняти судом в якості належних доказів по справі.

Крім цього, особи, опитані адвокатом, є близькими родичами позивачки та її матері, тому не є неупередженими особами, а також відомості, викладені в зазначених протоколах, не підтверджують фактичні обставини, викладені позивачкою в позові.

Також, правочин згідно ч.1 ст.202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин згідно ч.1 ст.205 ЦК може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Згідно ч.1 ст.206 ЦК усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За п.3 ч.1 ст.208 ЦК правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ст.1046 ЦК України позикодавець за договором позики передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, враховуючі зібрані у справі докази, суд вважає що позивачем не доведено позовні вимоги.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення коштів - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя

10.11.2016