У х в а л а

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Демяносова М.В.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Смоли» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Смоли» (далі - ДП «Смоли»), обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2012 року вона перебуває з відповідачем у трудових відносинах, остання її посада інженер 1 категорії комерційного відділу. Наказом від 13 серпня 2015 року № 81/ОС її було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що наказ про звільнення є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач просила поновити її на займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2015 року до дати поновлення її на роботі та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40, п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Судами встановлено, що наказом відповідача від 14 червня 2012 року № 59/ОС ОСОБА_4 було прийнято на посаду фахівця з державних закупівель бюро державних закупівель державного підприємства «Смоли» (далі - ДП «Смоли») з 15 червня 2012 року (а. с. 6).

Наказом відповідача від 05 червня 2014 року № 47/ОС ОСОБА_4 переведено на посаду інженера 1 категорії комерційного відділу з 05 червня 2014 року (а. с. 9).

Наказом ДП «Смоли» від 09 червня 2015 року № 99 «Про організаційну структуру» з 08 червня 2015 року введено в дію нову організаційну структуру підприємства, після її погодження Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

Згідно з п. 2 цього наказу визначено проведення поетапної реорганізації служб та підрозділів, скорочення чисельності працюючих відповідно до законодавства (а. с. 33).

Відповідно до наказу відповідача від 12 червня 2015 року № 107 «Про реорганізацію» встановлені посади, служби, відділи, які підлягають скороченню та виключенню зі штатного розпису (а. с. 35).

Наказом від 16 липня 2015 року № 146 були внесені зміни до наказів № 99 та № 107 щодо скорочення штату та приведення у відповідність штатний розпис підприємства (а. с. 38).

12 червня 2015 року ОСОБА_4 було повідомлено про зміни в організаційній структурі підприємства та скорочення чисельності працівників (а. с. 13).

Наказом від 13 серпня 2015 року № 81/ОС ОСОБА_4 звільнено з посади інженера 1 категорії комерційного відділу 13 серпня 2015 року за скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Зокрема, позивача було ознайомлено із наказом про скорочення штату, що підтверджується її підписом у листі ознайомлення з наказом. При цьому під час ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення її було ознайомлено із вакантними посадами, проте позивач від переведення на іншу роботу відмовилася, про що свідчить її підпис.

Також, позивачем не доведено факт наявності у неї переважного права на залишення на роботі, оскільки порівняно з іншими працівниками, які займають таку ж посаду, має нижчу кваліфікацію та досвід роботи.

Крім того, звільнення ОСОБА_4 було узгоджено адміністрацією ДП «Смоли» із профспілковою організацією, що також підтверджено сторонами в судових засіданнях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, були предметом дослідження судів попередніх інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції й висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зі змісту касаційної скарги та матеріалів справи не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

М.В. Демяносов

А.В.Маляренко