Справа №265/676/16-ц
Провадження №2/265/631/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., при секретарях судового засідання - Себко Г.Л., Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права приватної власності, витребування майна та виселення, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні об'єктом права приватної власності, витребування майна та виселення. В обгрунтування позову зазначила, що їй та її чоловіку, ОСОБА_5, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (надалі - спірна квартира). Зі її згоди та згоди її чоловіка, в спірній квартирі проживав їх син - ОСОБА_4. У листопаді 2004 року, їх син - ОСОБА_5, зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2, та стали проживати у спірній квартирі. У спірну квартиру, син з дружиною вселилися, як наймачі, ані як члени її родини. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у відповідача ОСОБА_2 та її сини ОСОБА_5, народилася дитина - ОСОБА_6, якого зареєстрували у спірній квартирі. В червні 2014 року, ОСОБА_2 повідомила їй, що оскільки на території м.Маріуполя очікуються бойові дії, вона разом з донькою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_6, виїжджає на територію АР Крим у м.Джанкой на невизначений час. У зв'язку з цим, вона зажадала від ОСОБА_2 квитанції за оплату комунальних платежів по спірній квартирі, після чого дізналася про велику заборгованість по комунальним платежам. Через місяць, ОСОБА_2 повернулася з АР Крим. З липня 2014 рок по жовтень 2015 року позивач сплачувала всі комунальні платежі, оскільки її сину ОСОБА_5 за місцем роботи не виплачували заробітну плату, а відповідач ОСОБА_2 не працювала, але за умови повернення цих коштів. В кінці вересня 2015 року, ОСОБА_2 влаштувала скандал сину позивача, та поставила йому умову, що не бажає з ним проживати та подає на розірвання шлюбу. Оскільки, у позивача з сином був договір, вона попередила в усній формі ОСОБА_2 про звільнення квартири в жовтні, листопада 2015 року. Відповідач ОСОБА_2 повідомила, що звільняти квартиру не збирається та запропонувала звернутися до суду. Позивач, також зазначає, що спірна квартира необхідна їй для окремого проживання, оскільки вона хвора людина. Посилаючись, зокрема на ст.ст.319, 321, 383, 387 ЦК України, ст.150 ЖК України, просила суд: висилити з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6

Відповідачі письмових заперечень проти позову до суду не подавали.

Під час судового розгляду, за ініціативою відповідача ОСОБА_2, до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (надалі - Орган опіки та піклування).

Третя особа - Орган опіки та піклування, письмових пояснення по справі до суду не подав.

13 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права приватної власності, витребування майна та виселення, на підставі заяви позивача, залишені без розгляду.

У зв'язку з цим, суд за клопотанням представника Органу опіки та піклування Халайджян К.А., що діє на підставі довіреності, проти чого сторони не заперечували, виключив з кола третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Семенова Н.П., що діє на підставі договору, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кондратьєва М.А., що діє на підставі доручення Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечували. Зокрема зазначили, що виселення ОСОБА_2 негативно вплине на стан малолітньої дитини - ОСОБА_6, яка є дитиною - інвалідом та не може проживати окремо від матері, оскільки потребує постійного догляду та турботи. В задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні, проти виселення не заперечувала, але за рішенням суду.

Третя особа ОСОБА_5, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував, просив їх задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4, в судовому засіданні, проти позовних вимог не заперечував, просив їх задовольнити.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що у спірній квартирі вона була один раз, про конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона чула зі слів самої ОСОБА_1, безпосереднім свідком перешкод у користуванні спірною квартирою не була.

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду пояснили, що про конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вони також чула зі слів самої ОСОБА_1, безпосередніми свідками перешкод у користуванні спірною квартирою не були.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_1 не проживала. ОСОБА_1 приходи до онука ОСОБА_6 по вихідним.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що не часто бував у спірній квартирі. Щоб ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою він не бачив, про те, щоб ОСОБА_2 звільнила спірну кваритру він не чув.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_3.

Відповідно до копії особового рахунку НОМЕР_1 від 03.02.2016 року, у спірній квартирі 17.10.2006 року були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а 22.04.2008 року був зареєстрований ОСОБА_6

Відповідно до ст.158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 з другої сторони, було укладено договір найму спірної квартири, суду не надано.

З пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вбачається, що вони зареєстровані, проживали та й зараз проживають разом за адресою: АДРЕСА_4.

Частина 1 ст.383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 про укладання між нею, з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 з другої сторони, договору найму спірної квартири, а вважає, що ОСОБА_2 набула права користування спірною квартирою як дружина ОСОБА_5, який є сином та членом сім'ї позивача ОСОБА_1

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, й проти цього, ані позивач ОСОБА_1., ані її син, третя особа ОСОБА_5 не заперечували, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано 16.05.2016 року, а проживати ОСОБА_5 перестав у спірній квартирі з вересня 2015 року, повернувшись проживати разом зі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4.

Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично з вересня 2015 року, ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 перестали проживати однією сім'єю з ОСОБА_5 у спірній квартирі.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 ст.61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що вони продовжують проживають у спірній однокімнатній квартирі та добровільно звільняти її не бажають, а лише за рішенням суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права приватної власності, витребування майна та виселення, цілком можна вважати обгрунтованими.

В той же час, суд враховує, що право користування спірною квартирою має малолітній ОСОБА_6, який є дитиною - інвалідом та потребує постійного догляду та уваги з боку батьків. Доказів того, що малолітній ОСОБА_6 має право користування іншим житлом аніж спірна квартира, суду не надано.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частина ч.4 ст.29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Доказів того, що ОСОБА_2 має право користування іншим житлом, аніж спірна квартира, та може без перешкод переїхати до нього разом з малолітнім ОСОБА_6, при цьому не зменшуючи та не обмежуючі права малолітньої дитини - інваліда, а також те, що окреме проживання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_6 один від одного не вплине негативно на стан малолітнього, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на цей час, позбавлення ОСОБА_2 права користування спірною квартирою може негативно вплинути на права та інтереси малолітньої дитини - інваліда ОСОБА_6, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, викладеного, керуючись ст.ст.10, 57, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права приватної власності, витребування майна та виселення, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5- задовольнити частково.

2. Виселити з квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_16.

3. В інший частини в задоволенні позовних вимог - відмовити.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

5. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна