УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Слов'янсього міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаївка Донецької області помер його батько ОСОБА_8 Після його смерті він звернувся до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За зазначеною заявою було відкрито спадкову справу. Проте, 15 березня 2012 року нотаріус Миколаївської державної нотаріальної контори Причепа В.Р. повідомила, що спадщина відкрита за заповітом, відповідно до якого його батько, ОСОБА_8, заповів усе майно своїй доньці ОСОБА_5 На його думку зазначений заповіт не відповідає волі померлого батька, оскільки останній був інвалідом першої групи та мав захворювання , унаслідок яких спостерігалася неадекватність. З 2000 року він перебував на диспансерному обліку з діагнозом атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією, недостатність кровопостачання, 11Б, а з 2002 року перебував на диспансерному обліку з діагнозом церебральний атеросклероз III ст. з артеріальною гіпертензією, переніс гостре порушення мозкового кровопостачання по ішемічному типу з вираженим геміпарезом до елегії в нозі, деформуючим остеоартрозом та в нього постійно була головна біль. З урахуванням викладеного позивач просив суд визнати недійсним вищевказаний заповіт на підставі ст. 225 ЦК України.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 9 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Пленум Верховного суду України, роз'яснюючи судам порядок застосування вказаної підстави для вирішення позову, зазначив, що для визначення наявності стану, при якому особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу.

Так, відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 7 від 18 лютого 2015 року ОСОБА_8 на момент складання заповіту 23 та 24 січня 2004 року страждав органічним емоціально-лабільним (астенічним) розладом особистості внаслідок церебросклерозу. За психічним станом на період складання заповіту 23 січня 2004 року та на 24 січня 2004 року ОСОБА_8 розумів значення своїх дій, керував ними та міг передбачити можливі наслідки.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов вірного висновку про те, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 в момент підписання спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, позивачем не надано.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Слов'янсього міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Т.О. Писана

Г.В.Юровська