Справа №477/2342/15-ц 09.02.2016 09.02.2016 09.02.2016
Провадження №22-ц/784/442/16
Справа № 477/2342/15-ц
Провадження № 22-ц/784/442/16 Суддя по 1 інстанції Саукова А.А.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

9 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Богуславській О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення аліментів на утримання дружини,

в с т а н о в и л а :

2 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а також про стягнення аліментів на своє утримання.

Позивачка зазначала, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2 вересня 2005 року, а до цього часу з 2002 року вони проживали у фактичних шлюбних відносинах. Від шлюбних відносин у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебуває на її утриманні. Вказувала, що шлюбні відносини між ними припинені з вини відповідача, який застосовував фізичне та психічне насилля в сімї. Вона є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, потребує постійного лікування, не працює, потребує матеріальної допомоги, яку їй може надавати чоловік. Вказувала, що відповідач офіційно не працює, але має значні прибутки, оскільки працює заготівельником та постачальником мяса на ринки м. Миколаєва.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила розірвати шлюб, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з січня 2015 року і до часу припинення її інвалідності.

Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Однак, заперечуючи проти позовних вимог про стягнення аліментів на дружину, посилався на те, що він офіційно не працює, має тимчасові заробітки, надаючи послуги з автоперевезення.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року розірвано шлюб, укладений між сторонами 2 вересня 2005 року, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення його повноліття. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на її утримання, просила рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами 3, 4 указаної статті непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом).

Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2 вересня 2005 року, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони припинили шлюбні відносини і проживають в житловому будинку № 21 по вул. Фрунзе с. Мішково-Погорілове Жовтневого району, який зареєстрований на праві власності за відповідачем з 7 липня 2005 року.

Разом із позивачкою залишився проживати син ОСОБА_5, на утримання якого з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно (а.с. 19 -20). Син позивачки від першого шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який досяг повноліття також проживає з нею. Зі слів позивачки він працює та має самостійний заробіток.

Згідно із записами у трудовій книжці позивачки, вона не працює з 26 червня 2013 року, оскільки звільнилася за власним бажанням з посади молодшої медичної сестри Мішково-Погорілівської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІІ ступенів Миколаївської області (а.с. 13-14).

У жовтні 2014 року позивачці вперше встановлена ІІІ група інвалідності у звязку із загальним захворюванням. Із довідки МСЕК, виданої позивачці 22 вересня 2015 року вбачається, що позивачці повторно встановлена ІІІ група інвалідності на строк до 1 жовтня 2016 року, встановлені протипоказання (важка фізична праця, роботи на висоті), рекомендована праця чергової, адміністратора. Крім того, рекомендовано спостереження у невролога та проходження стаціонарного лікування кожні півроку (а.с. 22- 23).

Згідно із довідками управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі Миколаївської області позивачка отримувала пенсію по інвалідності до грудня 2015 року у розмірі 949 грн., а з грудня 2015 року - 1074 грн., що відповідає прожитковому мінімуму, встановленому законом для осіб, які втратили працездатність станом на час розгляду справи судом (а.с. 24,47).

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 1 вересня 2015 року розмір мінімального прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність становить 1074 грн. Такий же розмір мінімального прожиткового мінімуму встановлений і Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» (зокрема на період з 1 січня по 30 квітня 2016 року ).

Отже, позивачка отримує пенсію, яка забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, у звязку з чим не відноситься до осіб, які потребують матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК України.

Крім того, позивачці на праві власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яку вона здає в оренду та отримує орендну плату один раз на рік. Орендна плата за останній рік становила 5 896 грн., але за мінусом 884,442 грн. податку в бюджет (а.с. 103).

Звертаючись до суду позивачка вказувала, що відповідач не працює і як підприємець не зареєстрований, але має значний дохід. Проте, належних доказів на підтвердження того, що відповідач має дохід та можливість надавати їй допомогу не надано.

За такого, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність вирішення судом зазначених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: