Справа № 148/1821/15-ц Провадження № 22-ц/772/482/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 2 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: відділ державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, про визнання добросовісним набувачем, залишення у власності майна та зняття з нього арешту,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2013 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. До ухвалення рішення суду ця квартира належала їй та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Звернувшись до реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції для реєстрації права власності на квартиру, їй стало відомо про наявність обтяжень на цю квартиру, які були накладені постановою відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції на підставі ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 липня 2011 року. Ця ухвала була постановлена судом при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Посилаючись на те, що вона є єдиним власником квартири, будь-яких боргових зобовязань у неї немає, ОСОБА_3 просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, залишити квартиру у її власності та скасувати арешт на цю квартиру.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та залишено цю квартиру у її власності.

Скасовано арешт квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд у суд першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час розгляду справи.

Позивач ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на підставі рішення суду є добросовісним набувачем спірної квартири, однак обтяження у виді арешту позбавляє її права на державну реєстрацію цієї квартири, а тому за правилами статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» накладений арешт на нерухоме майно підлягає скасуванню.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Установлено, що ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 липня 2011 року накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 (а.с.10). Ця ухвала була постановлена судом при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Постановою відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції від 22 липня 2011 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.15-16).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2013 року визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 зазначала, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, однак у встановлений спосіб не може зареєструвати право власності на цю квартири через накладений арешт.

Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у раз втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові,може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та зняття з нього арешту.

Матеріалами справи встановлено, що арешт на нерухоме майно накладено з метою забезпечення боргових зобовязань ОСОБА_4 ще до визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не звернув увагу на те, що право власності позивача на квартиру ніким не оспорюється, а арешт на майно накладено до набуття ОСОБА_4 права власності на цю квартиру. При цьому суд не встановив чим саме порушуються права і законні інтереси особи, яка їх оспорює. Також судом не звернуто увагу на те, що позивач набула права власності на квартиру у результаті поділу майна подружжя, а відтак обраний спосіб захисту у вигляді визнання особи добросовісним позивачем не відповідає вимогам закону.

Отже, у справі, яка переглядається, суд зазначених норм матеріального права не врахував та неправильно застосував норму частини першої статті 16 ЦК України, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1)постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2)скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3)змінити рішення;

4)постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Тобто, у апеляційного суду відсутні повноваження щодо скасування рішення суду першої інстанції і направлення справи на новий розгляд у суд першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: відділ державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, про визнання добросовісним набувачем, залишення у власності майна та зняття з нього арешту відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

З оригіналом вірно: