Справа № 442/8863/13 Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/3542/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю прзивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, представника третьої особи Романкевич І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Дрогобицької міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Дрогобицька міська рада про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 257,1 кв.м., що по АДРЕСА_1.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила третя особа - Дрогобицька міська рада. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що суд своїм рішенням узаконив самочинно збудовано нежитлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1 на яку не було виготовлено правовстановлюючих документів і яка розташована на земельній ділянці Дрогобицької міської ради. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов та визнаючи за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 257,1 кв.м., що по АДРЕСА_1, суд виходив з тих обставин, що спірна нежитлова будівля набута відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачем, шляхом її будівництва на відведеній йому земельній ділянці, в зв"язку з чим вважається такою, що є спільною власністю подружжя.

З таким висновком погодитись неможна,оскільки суд прийшов до нього всупереч нормам матеріального права, які регулюють вищевказані правовідносини по даній справі.

Згідно витягу з рішення Дрогобицької міської ради XVсесії шостого скликання від 27 січня 2011 року №501 про розміщення малих архітектурних форм та укладення договору особистого строкового сервітуту вирішено погодити місце розташування малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності - стаціонарних малих архітектурних форм згідно з схемою плану - суб"єкту підприємницької діяльності ОСОБА_5 групу малих архітектурних форм (дві) по вул. Володимира Великого площею 30 кв.м. кожна.

Судом встановлено, що на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми від 08 лютого 2012 року, укладеного між Управлінням комунальних ресурсів виконавчих органів Дрогобицької міської ради та ОСОБА_5, останньому надано строком на 5 років особистий строковий сервітут, встановлений виключно для нього - "Сервітуарія" на територію в м. Дрогобич, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності мала архітектурна форма, площею 30 кв.м. Пунктом 1.2 даного договору передбачено, що об"єктом строкового сервітуту за цим Договором є територія (об"єкт благоустрою) в м. Дрогобич по вул.В.Великого (біля гуртожитків педуніверситету), площею 30 кв.м., розташування та межі якої зазначено в Додатку до цього Договору. Згідно п. 1.4. Договору, окрім території (об"єкта благоустрою), на яку "Сервітуарію" встановлено особистий строковий сервітут, за малою архітектурною формою "Сервітуарія" закріпюється територія для благоустрою (підтримання в санітарному стані), площею 20 кв.м., межі якої зазначені в Додатку до цього Договору.

Згідно витягу з рішення Дрогобицької міської ради XXVIII сесії шостого скликання від 31 січня 2013 року №929 про надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності та внесення змін та доповнень до рішення №772 від 09.11.2012 року "Про відміну рішення ХV сесії шостого скликання Дрогобицької міської ради від 27.01.2012 року №500 "Про розміщення групи малих архітектурних форм, укладення договору особистого строкового сервітуту", надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності, до рішення Дрогобицької міської ради №501 від 27.01.2012 року "Про розміщення малих архітектурних форм та укладення договору особистого строкового сервітуту", надано дозвіл ОСОБА_5 на укладення договору особистого строкового сервітуту на земельній ділянці для обслуговування двох тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності (згідно схем-плану, що додається) площею 30,0 кв.м. кожна по АДРЕСА_1 строком на 5 років.

Згідно копії технічного паспорта та довідки ДК МБТІ та ЕО, ОСОБА_5 на вищезгаданій земельній ділянці самочинно збудовано двохповерхову нежитлову будівлю літ "Х-2", зовнішніми розмірами (6х10,26+7,7х10,67) загальною площею 257,1 кв.м. та вартістю 379148 грн.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.4 Постанови від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Згадана земельна ділянка на якій самочинно збудовано двохповерховий нежитловий будинок, надана відповідачу для обслуговування двох тимчасових споруд торгівельного призначення (стаціонарних малих архітектурних форм) для провадження підприємницької діяльності (згідно схем-плану, що додається) площею 30,0 кв.м. кожну по АДРЕСА_1 строком на 5 років.

Згідно п.1.3 порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 №244 передбачено, що тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) є - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Як вбачається з звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об"єкта, будівництво нежитлової будівлі по вул. В.Великого в м. Дрогобич Львівської області від 05 грудня 2013 року наданого представником відповідача в суді апеляційної інстанції, в черговий раз підтверджується, що спірний нежитловий будинок є двохповерховим (неправильної форми) із зовнішніми розмірами (6,10х10,26)+7,7х10,67), з влаштованим фундаментом типу стрічкові монолітні бетони з глибиною закладки - 0,90м., ширина -0,40м., стіни - газоблок товщиною 0,30м. з зовнішнім оштукатуренням.

З врахуванням встановлених обставин, спірну нежитлову будівлю не можна віднести до тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд не врахував, що відповідно до Закону України "Про планування і забудову територій", будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи спір про визнання права власності (поділ спільного майна подружжя), суд своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу, а також така не надавалася жодному з них під здійснення згаданого будівництва розпорядником земельної ділянки - Дрогобицькою міською радою.

Суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади.

При встановлених обставинах позов не підлягає задоволенню у зв»язку з безпідставністю.

Відмова в задоволенні позову не позбавляє права позивача на звернення до місцевих органів влади із заявою про узаконення самочинного будівництва.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та вимогам чинного законодавства, в зв"язку з чим апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради слід задовольнити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення яким, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Дрогобицька міська рада про визнання права власності - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Дрогобицька міська рада про визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк