Справа № 303/6206/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є: Мукачівська районна державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину та усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а :

23 вересня 2015 року, ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є: Мукачівська районна державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину та усунення від права на спадкування.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом та відмовлено в задоволенні позовної вимоги про усунення від права на спадкування.

ОСОБА_1 не погодилась з рішенням суду та подала апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відмову в позові у цілому. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідачка ОСОБА_1, та її представник в особі адвоката Шевчук В.І., підтримали, вимоги скарги, яку просили задоволити.

Позивачка ОСОБА_2, та її представник ОСОБА_4 заперечили доводи скарги, та просили апеляційний суд, відхилити таку.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась третя особа - Мукачівська районна державна нотаріальна контора, яка повідомлялась належним чином про час та місце судового розгляду, але заяви про відкладення розгляду справи суду не подала. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років померла ОСОБА_5, про, що в книзі реєстрації актів про смерть 11.11.1998 року зроблено запис за № 47, а.с. 73.

Зазначене вказує на те, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина, і з цього моменту розпочався відлік шести місяців, протягом яких спадкоємці повинні прийняти спадщину.

Оскільки спадщина відкрилась до 01.01.2004 року то відносини спадкування регулюються правилами ЦК УРСР 1963 року.

Довідкою виконкому Кольчинської селищної ради за № 2141 від 06.10.2005 року стверджено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, так-як на протязі із грудня місяця 1998 року по червень 1999 року обробляла земельну ділянку біля будинку, і провела поточний ремонт будинку АДРЕСА_1, а.с. 78.

На підставі даної довідки, ОСОБА_1 отримала 10.11.2005 року в Мукачівській районній державній нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-2077, а.с. 89.

З даним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.2005 року не погоджується позивачка ОСОБА_2, яка зазначила, що її тітка - ОСОБА_1 обманним шляхом заволоділа одноособово спадковим майном, що належало ОСОБА_5. Фактично, лише вона одна прийняла спадщину, так-як проживала з бабусею задовго до її смерті, а також після її смерті, що свідчить про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном.

У матеріалах справи містяться Акти матеріально-побутових умов проживання за № 3 від 14.01.1983р. і № 19 від 17.01.93р., якими стверджено, що ОСОБА_5 проживаючи у власному житловому будинку, виховує трьох внуків, серед яких і ОСОБА_7, 1975 р.н., мама яких померла в 1979 році, а батько їх ухилявся від виховання дітей і матеріальної допомоги не надавав, а.с. 13, 14.

За загальним правилом ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. А ч. 2 цієї статті передбачено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

ОСОБА_2 до 11.01.2008 року проживала в АДРЕСА_1, що стверджується й штампом у паспорті громадянина України про місце проживання, а.с. 7 на звороті.

У матеріалах спадкової справи № 445/2005 року міститься Довідка виконкому Кольчинської селищної ради за № 3273 від 23.10.2005 року зі змісту якої слідує, що на день смерті ОСОБА_5 була прописана і проживала в АДРЕСА_1, внучка ОСОБА_7, 1975 р.н., а.с. 77.

Також довідками виконкому Кольчинської селищної ради за № 650 від 08.04.2015 року, та за № 3990 від 03.12.2015 року стверджується, що ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_1 із дня народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 і по 11.01.2008 року. До дня смерті, ОСОБА_5 проживала разом із внучкою і вели спільне господарство, а.с. 9, 142.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. А ч. 2 цієї статті вимагає, щоб зазначені дії бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини.

Як передбачено в другому реченні абзаці 1 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 р. N 18/5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: 1. довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; 2. довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; 3. копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; 4. запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, 5. та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

А звідси, наведені вище докази у їх сукупності вказують на те, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємицею спадкового майна за своєю бабусею ОСОБА_5, так-як прийняла спадщину, шляхом фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Оскільки, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала разом із нею в будинку АДРЕСА_1 і вели разом спільне господарство, а також, після її смерті проживала в даному будинку понад дев'ять років.

Та оскільки, видане свідоцтво про право на спадщину за законом, порушує права ОСОБА_2 як особи, що прийняла спадщину, то остання, і скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про скасування такого свідоцтва, яке не відповідає вимогам норм матеріального права.

Відповідачка в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачка не довела належними доказами факт родинного зв'язку з покійною ОСОБА_5. Однак, сама же відповідачка як протягом судових засідань суду першої інстанції, так і протягом судового розгляду апеляційної інстанції, визнавала, і підтверджувала, що ОСОБА_2 є дочкою її покійної сестри ОСОБА_4, яка померла в 1979 році, а їй позивачка доводиться племінницею. Оскільки, зазначена обставина визнана відповідачкою, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, така обставина не підлягає доказуванню.

Стосовно доводів відповідачки в апеляційній скарзі із приводу того, що суд першої інстанції прийняв як письмові докази нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_6 і ОСОБА_8, а покази свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 безпідставно не оцінив критично, а заяви ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 вже чомусь не взяв до уваги як письмові докази, разом з актом від 7.11.2015 року, та що покази свідка ОСОБА_13 не взяв до уваги, і належним чином не оцінив, апеляційний суд вважає, що такі не мають правового значення стосовно вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном як передбачено Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 р. N 18/5 є письмові документи, які приймаються нотаріусами при оформленні спадщини, а не покази свідків. Такі би мали значення в частині перевірки обставин стосовно позовної вимоги про усунення відповідачки від спадщини. Але суд першої інстанції відмовив позивачці у задоволенні даної вимоги, і остання не оскаржувала рішення суду в частині відхиленої вимоги. Тоді як відповідачка, оскаржила рішення в частині задоволеної позовної вимоги.

Відповідачка в скарзі посилається також на те, що факт постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем на момент його смерті не пов'язується з виникненням права на спадщину (ст. 549 ЦК УРСР). Однак у даній справі, позивачка не тільки проживала зі ОСОБА_5, але і вели спільне господарство, яке позивачка продовжила вести, і після смерті спадкодавця. Та дані дії вказують на те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину.

В апеляційній скарзі, відповідачка посилається також на те, що твердження суду першої інстанції про те, що вона не заявляла про застосування позовної давності, не відповідає дійсності, і спотворює її правову позицію у справі. Оскільки у ході судового засідання та в судових дебатах, було заявлено, що позов не підлягає до задоволення як безпідставний, необґрунтований та такий, що поданий із пропуском строку позовної давності.

З'ясовуючи дану обставину, апеляційний суд, виходить із наступних фактичних даних.

Так, ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише, коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Матеріали справи не містять письмової заяви ОСОБА_1 або її представника Шевчук В.І. про застосування наслідків спливу позовної давності.

Представник Шевчук В.І. пояснила апеляційному суду, що озвучувала суду першої інстанції обставини справи, які пов'язані із пропуском строку позовної давності, та на підтвердження цього подала певні докази.

Такими доказами вважає рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.08.2008 року та заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2008 року, а.с. 114, 117-120.

Проте, дослідивши дані рішення суду, апеляційний суд встановив, що позивачка ОСОБА_2 не являлась у даних справах, а ні стороною, а, ні третьою особою, що вказувало б на те, що їй було відомо про отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом.

Інших доказів, які б свідчили про ту обставину, що ОСОБА_2 відомо про свідоцтво про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 суду не надала.

У ході судового розгляду суду першої інстанції, представник Шевчук В.І. виказала усну заяву, яка полягала у загальному посиланні на сплив позовної давності. Проте, суд не просила про занесення стислого змісту цієї заяви до журналу судового засідання з відповідною прохальною частиною про застосування строку позовної давності.

Слід також зазначити, що при підготовці справи до апеляційного розгляду, було прослухано диски звукозапису судових засідань з яких встановити беззаперечно, що відповідачка або її представник проголошувала свою прохальну частину вимоги по застосуванню наслідків пропуску строку позовної давності, шляхом відмови у позові із цієї підстави, не виявилось можливим.

Відсутність прохальної частини виголошеної усної заяви у ході судового розгляду, позбавляло суд обов'язку самостійно застосовувати строк позовної давності, через те, що таким правом наділена тільки сторона у справі. У разі заявлення прохальної частини про застосування строків позовної давності, позивач мав би право заявити клопотання про поновлення йому такого строку.

А звідси, без наявності прохальної частини усної заяви під час розгляду спору, загальна позовна давність не може застосовуватись за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності, пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Через, що, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції і зазначив, що ОСОБА_1 та/або представник Шевчук В.І. не заявляли суду прохання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Та, не дивлячись на це, суд першої інстанції, також вказав на те, що ОСОБА_2 не пропустила строк позовної давності.

Встановив фактичні обставини справи, суд першої інстанції правильно застосував до них норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зважуючи на викладене, доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : ___________________

__________________