Провадження № 22ц/784/438/16 Суддя першої інстанції Андрощук В.В.
Справа№1412/8683/12
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»(надалі - Банк, ПАТ «Дельта Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (надалі - ТОВ «Укрпромбанк») про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 вересня 2012 року Банк звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги Банк мотивував тим, що 29 березня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 136П/2006, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредитні кошти для придбання автомобіля у розмірі 23 190 дол. США з терміном кредитування 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту 28 березня 2011 року та процентною ставкою за користування кредитом 13% річних.

У зв'язку з невиконання позичальником умов кредитного договору, у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 21 червня 2012 року склала 79 797 грн. 04 коп.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь акціонерного товариства «Дельта Банк», за яким позивач набув право вимоги по кредитному договору, укладеному з ОСОБА_2

Посилаючись на викладене, та уточнюючи свої вимоги, Банк просив суд, стягнути з відповідача на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 24 червня 2014 року у сумі 121 185.58 грн.

20 січня 2014 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» про визнання кредитного договору №136П/2006 від 29 березня 2006 року, укладеного між ним та ТОВ «Укрпромбанк», недійсним.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 мотивував тим, що як на момент укладення договору, так і під час виконання кредитного договору Банком порушено Закон України «Про захист прав споживачів», не додержано вимог закону України, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Зазначений договір, на його думку, укладено з порушенням вимог ст.ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не надано відповідачем письмової інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, переваги та недоліки форм погашення кредиту, про дострокове повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків та одержання субсидій, що вплинуло на його свідомий вибір і, внаслідок чого він був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме умов надання, кредиту, фактичної вартості суми кредиту, графіка його погашення.

В результаті порушення Банком закону України «Про захист прав споживачів» він прийняв для себе несправедливі та невигідні умови кредитного договору.

Посилаючись на викладене ОСОБА_2 просив суд, визнати кредитний договір № 136П/2006 від 29 березня 2006 року, укладений між ним та ТОВ «Укрпромбанк», недійсним.

20 січня 2014 року суд першої інстанції об'єднав в одне провадження позов ПАТ «Дельта Банк» та зустрічний позов ОСОБА_2 в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2014 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №136П/2006 від 29 березня 2006 року у сумі 121 185,58 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, зокрема, суд не перевірив доказів на підтвердження прав позивача зі зверненням до суду з вимогами до позичальника, не врахував, що відсутні докази складової заборгованості, безпідставно не застосовано судом позовну давність до чергових платежів та норми Закону України «Про захист прав споживача».

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 березня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 136П/2006. За умовами договору ТОВ «Укрпромбанк» надав відповідачу споживчій кредит у сумі 23 190 дол. США строком до 28 березня 2011 року зі сплатою 13 % річних для придбання автомобіля (а.с. 8-10).

Позичальник зобов'язався повертати кредит щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, у розмірі не менше 1/60 від суми отриманого кредиту, що становить 386 дол. США 50 центів (п.п. 2.4 Договору кредиту).

За положеннями п.п. 2.6 зазначеного кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно за період з надання кредиту по день його повернення на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році.

За платіжним дорученням Банк 30 березня 2006 року від імені ОСОБА_3 перерахував кредитні кошти у розмірі 117 106.00 грн. товариству з обмеженою відповідальність «Єкспресс-Авто» як оплату за автомобіль (а.с. 94).

30 червня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого, позивач набув права вимоги по кредитним договорам, в тому числі по договору № 136П/2006 від 30 березня 2006 року (а.с.17-18, 121, 123). Відповідно до додатку № 2 до цього договору до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором станом на 1 червня 2010 року, зазначено, що фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання складає 8 030.78 дол. США (а.с. 123 зворот).

З наданих розрахунків Банку ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього станом на 24 червня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 121 185,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 86 910,11 грн., заборгованість за процентами - 34 275,47 грн.(а.с. 116).

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладені правові норми та зміст кредитного договору колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд правильно вважав встановленими факт укладання між Банком та ОСОБА_2 кредитного договору, а також факт належного виконання позивачем умов договору щодо надання кредитних коштів та неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, а відтак обгрунтованно задовольнив позовні вимоги Банку щодо повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами у розмірі визначеному договором.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний суд при розгляді позову не перевірив повноважень Банку щодо прав на звернення з вимогами до позичальника є безпідставними, оскільки матеріали справи містять копію договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь ПАТ «Дельта Банк» та додатку № 2 до цього договору, відповідно до яких, позивач набув право вимоги за кредитним договорам, де позичальником є ОСОБА_2 Ця копія договору та додаток завірені нотаріусом та досліджувалися судом.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність доказів складової заборгованості та не застосування судом позовної давності до щомісячних чергових платежів, визначених кредитним договором, для погашення кредиту. З матеріалів справи вбачається, що Банком на підтвердження суми заборгованості та її складової надано розрахунок заборгованості, виписка з особового рахунку позичальника. Проте, відповідачем на підтвердження своїх заперечень щодо наданого розрахунку суду та спливу позовної давності не надано будь-яких доказів (відповідних квитанцій), які б підтверджували сплату заборгованості за кредитним договором та містили дати сплати чергових платежів, які б свідчили про неправильність розрахунку заборгованості та нарахування заборгованості за межами позовної давності.

З огляду на таке, суд першої інстанції, виходячи з дати закінчення виконання зобов'язання позивальника за кредитним договором та загальної позовної давності, визначеної ст. 257 ЦПК України, дійшов правильного висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах визначеного законом строку.

Отже, скарга в частині оскарження рішення суду щодо задоволення позовних вимог Банку є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення в цій частині.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо правових підстав відмови в задоволенні зустрічного позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, зазначив, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватися після укладення договору кредиту, оскільки банк є фінансовою установою, діяльність якої та відносини між банком та позичальником регулюють спеціальні правові норми.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та зазначаються способи захисту цивільного права.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на порушення банком його прав споживача за укладеним договором про надання споживчого кредиту, зокрема: не надано відповідачем письмової інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, переваги та недоліки форм погашення кредиту, про дострокове повернення кредиту, що вплинуло на його свідомий вибір. Внаслідок цього він був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме умов надання, кредиту, фактичної вартості суми кредиту, графіка його погашення. У зв'язку з цими обставинами він прийняв для себе несправедливі умови кредитного договору, що в результаті позбавило його можливості належно виконувати свій обов'язок по сплаті кредиту. При цьому позивач посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки між сторонами виникли зобов'язання з укладеного ними договору про надання споживчого кредиту, і ОСОБА_2, як споживачем, оспорені дії банку щодо порушення його прав, то це, згідно зі ст. 3 ЦПК України, дає йому права на пред'явлення такого позову.

Крім того, районний суд не врахував при цьому Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15РП/2011 р. (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

У порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції доводів сторін по суті зустрічних позовних вимог не перевірив, не дав правову оцінку наданим відповідачем доказам на підтвердження своїх вимог та не вирішив заявленого зустрічного позову.

Відповідно до п. 14 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року з відповідними змінами при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Виходячи зі змісту правових норм для договору кредиту істотними умовами вважаються умови про предмет договору, кредитні умови та порядок надання кредиту: форми кредитування, зобов'язання сторін; тип відсоткової ставки, строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Оскільки текст укладеного з відповідачем кредитного договору та лист-повідомлення про умови кредитування (а.с. 92) містять повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, то договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Крім того, позичальник виконував умови договору, здійснюючи платежі за взятими на себе зобов'язаннями, тим самим підтверджуючи свою згоду з умовами договору.

Отже, колегія суддів на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, дійшла до висновку про те, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як відповідач не довів введення його в оману з боку банківської установи чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). У зв'язку з наведеним відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання апелянта на те, що банківською установою порушено положення Хартії захисту споживачів, прийнятої 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу в 1973 році, щодо інформованості позивача з питань надання кредиту, не може бути прийнято до уваги, оскільки встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позичальник мав право на достатню інформацію, що дозволяло йому зробити розумний вибір між конкуруючими банківськими установами, що надають фінансові послуги.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору № 136П/2006 від 29 березня 2006 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», недійсним відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: