Номер провадження: 22-ц/785/7907/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гончаренко В.М., Короткова В.Д.

при секретарі: Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Красноокнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 1540 гривень, яка складається з вартості кози, віком 1 рік 2 місяці 1000 гривень та вартості втраченого молока за період лікування тварини в сумі 540 гривень. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В підсобному домогосподарстві вона утримує кіз, які в весняно-літній період випасаються на прилеглій території загального користування колишньої ферми, яка розташована за даним селищем. ЇЇ сусід, ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 є власником собаки „Ротвейлер, яка відноситься до небезпечних порід. Дана собака періодично залишала клітку та приватну територію відповідача і вільно пересувалася без нагляду по території колишньої ферми та вулиці Бондаренко в денний час. На неодноразові зауваження господар собаки не реагував, мотивуючи, що собака нікого не чіпає. 21 березня 2016 року вищевказана собака напала на козу позивачки, завдавши їй тілесні ушкодження, від яких тварина через три тижні померла, незважаючи на курс лікування, який був призначений лікарем ветеринаром. У звязку з тим, що відповідач відмовляється добровільно відшкодувати шкоду, позивач звернулася з позовом до суду.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. У відшкодуванні витрат на правову допомогу ОСОБА_3 у розмірі 2500 гривень відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь судові витрати повязані з поданням позову та апеляційної скарги в сумі 1000 гривень, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що позивач з урахуванням поданих нею обгрунтувань заявлених вимог не подала доказів, що відповідач є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану неможливістю вживати молоко кози під час її лікування після укусу собаки відповідача та смертю кози.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, власником собаки „Ротвейлер є ОСОБА_3, що підтверджується копією міжнародного ветеренарного паспорту (а.с.50). 21.03.2016 року вищевказаний собака напав на козу, яка належить позивачці. Данний факт не заперечувався відповідачем. Він відразу запропонував позивачу свою допомогу та доставив тварину до ветеренарної клініки, оплативши консультацію лікаря та всі необхідні ліки для лікування кози. Позивач даний факт підтвердила в суді першої інстанції та не заперечувала в апеляційній скарзі. Після приймання ліків, як зазначає сама позивач, коза почала одужувати. Свідки, які допитувалися районним судом, також підтвердили, що через декілька днів після подій, які відбулися 21.03.2016 року, вони бачили козу на пасовищі та з нею все було гаразд, будь-яких змін у її поведінці вони не помітили.

Проте, як зазначає позивач, 16.04.2016 року коза померла. Чоловік позивача разом із товаришем розпатрошили мертву тварину і віддали мясо собакам. Лікаря ветеренара вони не викликали, аналіз причини смерті тварини не робили, оскільки це коштує дуже дорого, відповідачу про смерть кози також не повідомляли, так як на той момент у них вже були неприязні стосунки.

Крім того, як зазначала позивач, на момент лікування кози, вони не використовували молоко, оскільки воно мало специфічний запах ліків.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з частиною 1 ст. 1166 цього Кодексу майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). При цьому шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Тобто, виходячи з положень цієї статті для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

ОСОБА_3 є власником собаки породи ротвейлер, яка відноситься до службової породи собак і тому в розумінні ст. 1187 ЦК України, відповідач вважається власником джерела підвищеної небезпеки.

Як роз`яснено у ч. 3 п. 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01.03.2013 року з огляду на презумцію вини завдавача (друга частина ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (в тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 ст. 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Вимоги позивача про відшкодування шкоди не стосувалися збитків (шкоди), завданої безпосередньо нападом (укусом) собаки відповідача лікування кози (доставка до ветеринара, послуги ветеринара, вартість ліків, годування хворої тварини).

Заявлені позивачем вимоги, стосуються збитків, завданих смертю кози та неможливістю використовувати молоко, яке давала коза за життя під час її лікування антибіотиками.

Сторони не заперечували, що після лікування, коза одужала і випасалася разом з іншими домашніми тваринами. Смерть кози настала майже через 4 тижні після нападу собаки.

Враховуючи, що відповідач не визнає доводів позовної заяви ОСОБА_2 та заявлених до нього вимог, сумнівається, що померла та сама коза, на яку напав його собака, вважає, що смерть кози не пов`язана з нападом (укусом) його собаки, внаслідок чого дані обставини підлягають доведенню належними доказами.

Подання доказів, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, закон покладає на позивача (потерпілого).

Проте в матеріалах справи відсутні докази:

-по-перше, що настала смерть тієї самої кози, на яку за кілька тижнів до цього напав (покусав) собака відповідача;

-по-друге, що смерть кози настала саме у звязку з нападом (укусами) іншої тварини (собаки).

При таких обставинах, саме позивач мала забезпечити фіксування ветеринаром смерті належної їй кози, забезпечити проведення ветеринаром розтину тіла тварини для встановлення причин її смерті. Також позивач мав представити документальні докази про удой кози під час лікування кози антибіотиками, про якість молока під час лікування кози, його про неможливість його використання в господарстві.

Проте вказаних документів позивачем не було зібрано ані за життя кози (удой молока під час лікування тварини та якість молока, включаючи смакові харктеристики), ані після її смерті щодо встановлення причин смерті. Також позивачем не забезпечено збереження самого тіла тварини, яке було використано в якості корма для собак, що на даний час взагалі унеможливлює проведення дослідження причин смерті кози.

Позивач не мотивувала наведені нею обставини і не подала відповідні докази погіршення стану кози, після її лікування, доказів своїх звернень за ветеренарною допомогою, доказів, що померла та сама коза, яка була покусана собакою відповідача, не надала суду протокола розтину померлої кози і висновку ветеренарного фахівця про факт та причини смерті кози, що вказують на причину смерті укус іншої тварини (собаки).

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах, судова колегія погоджується з висновком районного суду, щодо недоведеності позивачем, що саме від укусу собаки відповідача загинула коза позивача, та, що за життя кози під час її лікування після нападу собаки, смакові якості молока не надавали можливості вживати його людиною або іншим чином використовувати молоко у господарстві. Також не надано документальних відомостей чи взагалі доїлася коза, про середній удій кози під час лікування і про кількість зіпсованого молока.

Оцінюючи всі встановлені у справі обставини в сукупності, судова колегія вважає таким, що відповідає встановленим у справі обставинам висновок районного суду про те, що позивачка не надала суду доказів смерті кози, на яку напав собака відповідача за кілька тижнів до цього та доказів про причини смерті тварини, що є необхідним для набуття обгрунтованого висновку про наявність причинного звязку між укусом собаки та смертю кози.

Щодо вартості втраченого молока за період лікування кози у розмірі 540 грн., колегія суддів повністю погоджується з висновком районного суду та вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено належними доказами відомості про кількість молока, яке надавалося козою позивача під час лікування або відомостей про середній удій кози, а також що даний продукт за своїми смаковими характеристиками дійсно був непридатний для вживання після укусу собаки та під час лікування кози, в тому числі не надано доказів щодо неможливості використання цього молока в господарстві.

Суд також не бере до уваги твердження позивача, що причиною заподіяння шкоди стало неналежне утримання відповідачем своєї собаки, оскільки факт неналежного утримання тварини у даному випадку сам по собі безпосередньо не відноситься до предмету доказування по вимогам висунутим позивачем. Як вбачається з постанови Красноокнянського районного суду Одеської області від 13.09.2016 року відносно ОСОБА_3 дійсно складався протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 154 КУпАП по подіям 21.03.2016 року, разом з тим даний протокол двічі повертався для належного оформлення і на момент надходження до суду недоліки протоколу не виправлено, а строк накладення адміністративного стягнення закінчився, а тому провадження по справі було закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Сам факт нападу собакою відповідача на козу, яка належить позивачу, відповідачем не заперечувався. Заперечувалося, що померла саме та коза, яка була покусана і що смерть померлої кози стала наслідком укусу собаки відповідача.

В засіданні судової колегії ОСОБА_3 пояснив, що не заперечує саме напад собаки і підтверджує, що коза будучи привязаною та заляканою собакою металася на привязу кругами навкруги стовпчика і поранилася цепом. Проте ніяких слідів покусу собаки та тілі кози не було. Ветеринар оглядав козу біля машини, але не склав ніякого документу про наявність у кози слідів від укусів. Рана на тілі кози була продертість. Він вважає, що від цепу, але можливо коза коли бігала від собаки за щось зацепилася. Проте позивач стверджує, що ця рана не була від укусу іншої тварини. Позивач навіть не предявила йому труп кози, щоб він міг просто побачити, що дійсно померла та сама коза, яку він возив до ветеринара. Позивач повідомила йому, що коза померла лише через кілька днів і одразу стала вимагати від нього компенсацію. При цьому позивач не предявила труп кози не лише йому, а й навіть ветеринару, якого не викликала. Такий ветеринар є в Красних окнах.

В засіданні судової колегії позивач не заперечувала, що немає ніяких документальних доказів у неї як щодо укусу кози собакою, так і щодо смерті саме цієї тварини. Також немає документальних відомостей про середній надій молока постраждалої кози, чи була взагалі ця коза дойною, про якість молока і вкусові характеристики під час лікування тварини, про неможливість його використання в господарстві іншим чином (на корм домашнім тваринам). Вона думала, що вони вирішать з відповідачем все мирно і не передбачала суди з цього приводу. Дійсно вона не предявила померлу козу відповідачу, оскільки вважала, що той все одно буде відпиратися, що коза померла саме від укусу його собаки. Ветеринара вона не викликала, оскільки це потребувало значних витрат.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, (статті 10, 11 ЦПК України).

Вимоги про стягнення шкоди, завданої смертю належної позивачу кози, обгрунтовувалися укусом собаки відповідача. Однак документів про смерть тієї самої кози, на яку напав собака відповідача та про те, що сталася смерть цієї самої кози і що ця смерть була наслідком нападу собаки відповідача, позивачем до суду не надано. Також не надано доказів, що вказана коза була дойною, відомості про середній надій кози, про якість та смакові характеристики молока. І неможливість використати молоко в господарстві.

Тобто процесуальний обовязок подання доказів, що підтверджують факт завдання шкоди за обставин, коли відповідач є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, позивачем (потерпілим) не виконано і такі докази суду не надані.

Сам відповідач наведені позивачем обставини щодо причин смерті її кози від укусу його собаки категорично заперечує.

Допитані районним судом свідки не підтвердили смерть саме тієї кози, на яку колись напав собака відповідача і що ця коза померла саме від нападу собаки. Один зі свідків взагалі пояснив, що 17.04.2016 року чув від сусіда позивачки, що він та чоловік позивачки 16.04.2016 року різали з ним козу позивача.

Отже, викладені у позові обставини, якими позивач обгрунтувала заявлені вимоги підлягали доведенню з її боку в частині факту завдання шкоди коли в силу закону, відповідач є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Проте, можливість представлення доказів щодо встановлення причин смерті кози, подання документів про те, чи давала померла коза молоко взагалі, який був середній надій у кози, яка була якість та смакові характеристики молока під час лікування кози, після нападу собаки, чи була можливість використати молоко в цілях не повязаних з його вживанням людиною, зокрема, як корм тваринам, на час розгляду справи в районному суді була втрачена з вини позивача, яка не забезпечила збереження тіла померлої тварини використавши померлу козу на годування власних собак, що унеможливило проведення відповідного дослідження.

Оскільки районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, то судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу на її користь не відшкодовувалися.

Судова колегія погоджуючись з остаточним висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, зазначає про відсутність підстав для перерозподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: В.М. Гончаренко

ОСОБА_4