ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/7843/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

позивач не з'явився;

відповідач не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Макіїввугілля» про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Макіїввугілля» в інтересах ВП «Шахта ім. С.М. Кірова» (далі по тексту - відповідач, ДП «Макіїввугілля») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, в обґрунтування позову вказано, що працюючи на ВП «Шахта ім. С.М. Кірова» ДП «Макіїввугілля» отримала виробничу травму. Висновком МСЕК від 15.07.2011 р. позивачу встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40 %, визнана інвалідом 3 групи. Вважає, що несприятливими умовами праці відповідач завдав моральну шкоду, яку оцінює у 40 000,00 гривень. Моральні страждання виражені у порушенні нормальних життєвих зв'язків, позбавили можливості позивача реалізувати звичайні звички та бажання, окрім того виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою постійним болем.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи у його відсутність, вказавши, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду у його відсутність до суду не звертався. Суд вважає за можливим розглядати справу у його відсутність та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку стст. 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України).

Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з 01 липня 1994 року по 30 вересня 2011 року та виконував роботу на різних робочих посадах ВП «Шахта ім. С.М. Кірова» ДП «Макіїввугілля», що підтверджується записами у трудовій книжці.

28 жовтня 1995 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стявся нещасний випадок.

По факту нещасного випадку складено акт за формою Н-1 від 31.10.1995 р., де зроблено висновок, що нещасний випадок, що стався із ОСОБА_1 визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, також складено акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 177 від 31.10.1995 р. за формою Н-1, вказані причини його виникнення - невиконання вимог інструкції з охорони праці ОСОБА_1

Відповідно до виписки з акту МСЕК від 14.05.1996 р. позивачу встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 20 % (а.с. 12).

18 березня 2011 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем також стався нещасний випадок.

По факту нещасного випадку проведено розслідування та складено акт за формою Н-5 від 20.03.2011 р., де зроблено висновок, що нещасний випадок, що стався зі ОСОБА_1 визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, також складено акт про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом № 11 від 20.03.2011 р. за формою Н-1, вказані причини його виникнення - потерпіла при виконанні робіт не слідкувала за особистою безпекою. Порушення п. 11.7. «Інструкції з охорони праці № 02/23 для працівника виробництва бань».

Висновком МСЕК 19.07.2011 р. позивачу встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40 %, із них 20 % по 2011 рік - в перше, 20 % з 19.07.2011 рік повторно, визнана інвалідом 3 групи (а.с. 13, 14).

Внаслідок нещасних випадків, позивач отримала травму ноги та травму спини - травми важкі, заподіяні моральні й фізичні страждання. Вказані ушкодження на думку позивача спричинили погіршення реалізації позивача фізичних і професійних можливостей, погіршилися відносини з оточуючими людьми, змінився звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, тобто позивачу заподіяна моральна шкода.

Згідно із ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237 1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення відповідачем законних прав позивача у сфері трудових відносин, що призвели до моральних страждань.

Разом з тим, статтею 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Під час розгляду справи не встановлено та матеріалами справи не підтверджено заявлених у позові неправомірних дій відповідача щодо порушення прав позивача у сфері трудових відносин, натомість наявні у матеріалах справи докази підтверджують те, що порушення трудових обов'язків саме позивачем (невиконання вимог інструкції з охорони праці) і стало причиною зазначених нею нещасних випадків і отриманих травм.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність неправомірних дій відповідача щодо порушення прав позивача у сфері трудових відносин. Суд виходить з того, що наданих позивачем доказів, які знаходяться в матеріалах справи, не достатньо для висновку про достовірність та підставність заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються лише на припущеннях та є недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись стст. 153, 237-1 КЗпП України, стст. 10, 15, 60, 88, 154, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.