АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Жук М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Усика Г.І.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року про відмову в задоволенні заяви про скасування рішення та ухвали третейського суду по справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16 серпня 2013 року та ухвали Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12 травня 2014 року про заміну боржника його правонаступниками - ОСОБА_1, ОСОБА_3 по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16.08.2013 року відповідно до якого з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість в розмірі 1566628 грн. та третейський збір в сумі 15666,28 грн., а також просила скасувати ухвалу Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12.05.2014 року про заміну вибулої сторони - боржника ОСОБА_5 його правонаступниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі;

справа, в якій прийнято рішення третейського суду не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Зазначила, що вона не є резидентом України, оскільки є громадянкою Російської Федерації та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Про наявність вказаного рішення третейського суду вона дізналась при розгляді 05.06.2014 року в Московському обласному суді клопотання ОСОБА_4 про його визнання та звернення до виконання на території Російської Федерації.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14.07.2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16.08.2013 року та ухвали Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12.05.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову якою задовольнити заяву ОСОБА_1 про скасування рішення та ухвали третейського суду.

Зазначає, що ОСОБА_5 є резидентом Російської Федерації та не являється резидентом України, що також підтверджується наступними документами: заявою про відкриття вкладу №864911 від 21.01.2012 року; платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металів №1 від 08.07.2013 року; платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металів №1 від 20.09.2013 року.

Крім того, Наказом Державної податкової адміністрації України №173 від 12.04.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 року за №399/6687 «Про підтвердження статусу податкового резидента України» затверджено довідку-підтвердження статусу податкового резидента України.

Оскільки ОСОБА_5 не відповідає жодному критерію, визначеному в п.(в) ст.14.1.213 Податкового Кодексу України, а в матеріалах справи відсутня довідка-підтвердження податкового резидента України, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 є резидентом України ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, постановлюючи ухвалу, суд залишив поза увагою положення п.12 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а саме, що третейські суди в порядку визначеному цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За положеннями ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом, причому третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди, згідно ч. 1 ст.12 Закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Згідно з ч.2 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Частиною 3 ст.51 вищевказаного Закону передбачено, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Статтею 389-5 ЦПК України встановлено, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Частиною 4 ст.389-4 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення було прийнято у спорі, передбаченому третейською угодою, при цьому вказана справа була підвідомча третейському суду. У своєму відзиві на позовну заяву від 17.05.2013 року ОСОБА_5 вказав, що він є резидентом України, оскільки на території України має істотні економічні інтереси та не заперечує проти розгляду справи у третейському суді у складі одного третейського судді, призначення якого доручив голові третейського суду. Наявність відзиву на позовну заяву, який був підписаний особисто ОСОБА_5 свідчить про його обізнаність про час та місце розгляду справи третейським судом.

Також суд першої інстанції дійшов до висновку, що питання про заміну вибулої сторони, а саме боржника ОСОБА_5 у зв'язку зі смертю на його спадкоємців - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вирішено третейським судом в порядку, передбаченому ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому третейський суд при вирішенні питання про заміну сторони не повинен був вирішувати питання щодо підвідомчості справи та встановлювати, чи є такі особи резидентами України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «МакДевід» та ОСОБА_5 24.12.2001 року був укладений договір про надання зворотної безвідсоткової фінансової позики, відповідно якого ОСОБА_5 отримав від товариства позику у сумі 204000 доларів США строком на 11 років, для придбання житлового будинку чи квартири в м. Москва чи Московській області та здійснення будівельних, ремонтних та оздоблювальних робіт у придбаній квартирі.

26.04.2008 року між ТОВ «Мак Девід», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до якого ОСОБА_4 набуває права кредитора за договором про надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 24.12.2001 року. ОСОБА_4 набуває права вимагати від боржника ОСОБА_5 повернення грошових коштів у національній валюті України в розмірі, еквівалентному 196000 доларів США по курсу НБУ на день повернення таких грошових коштів, не пізніше 23.12.2012 року.

У пункті 10 договору про відступлення права вимоги міститься третейське застереження, відповідно до якого усі спори, що виникають між сторонами з приводу виконання цього договору, вирішуються в Постійно діючому третейському суді при Юридичній корпорації «Принцип» (м. Київ).

17.04.2013 року ОСОБА_4 звернувся до Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» із позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою голови Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 20.05.2013 року доручено розгляд справи № СЗ-08-16/2013 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості третейському судді Толкачову М.В. При цьому, попереднього сторони справи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у своїх заявах надали свою згоду на розгляд справи у кількісному складі одного третейського судді, персональне призначення якого доручили голові третейського суду.

ОСОБА_5 подав до Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» відзив на позовну заяву від 17.05.2013 року в якому просив розглядати справу у його відсутність та відмовити в позові з тих підстав, що не має можливості повернути позику.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16.08.2013 року позов ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 21566628 грн. заборгованості та 15666 грн. 28 коп. третейського збору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_5 помер. Станом на момент смерті ОСОБА_5 рішення третейського суду від 16.08.2013 року не виконано.

Як вбачається з матеріалів справи спадкоємцями після боржника ОСОБА_5 є його син ОСОБА_3, 1974 року народження та дружина ОСОБА_1, 1960року народження.

Ухвалою Постійно діючого третейського суду при ЮК «Принцип» від 12.05.2014 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки в даті постановлення цієї ухвали від 01.12.2015 року, замінено вибулу сторону - боржника ОСОБА_5 на його правонаступників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в межах отриманої спадщини.

Пунктом 12 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейські суди в поряду, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору не є резидентом України.

Відповідно до положень п.(в) ст.14.1.213 Податкового кодексу України фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»).

При цьому в ст.3 цього Закону даються наступні визначення: «місце перебування» -адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає терміном менше шести місяців на рік;

«місце проживання» - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає терміном понад шість місяці на рік;

«реєстрація» - внесення відомостей в паспортний документ про місце проживання або місце перебування з вказівкою адреси проживання особи і внесення цих даних в реєстраційний облік відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації;

«довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування» - документ, який видається органом реєстрації особі на його вимогу і підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Відповідно до ст.5 цього Закону законними підставами перебування на території України іноземців і осіб без громадянства є реєстрація на території України паспортного документу або наявність дозволу на постійне або тимчасове проживання в Україні, або документів, які засвідчують отримання статусу біженця або притулку в Україні.

Отже, фізична особа - іноземець може самостійно визначити власний резидентський статус у разі обрання основного місця проживання в Україні.

Для цього фізичній особі - іноземцю необхідно подати письмову заяву до податкового органу за місцем проживання в Україні з проханням вважати її резидентом для цілей оподаткування податком з доходів фізичних осіб в поточному році (звітному податковому періоді.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 на час розгляду справи в постійно діючому третейському суді був резидентом Російської Федерації та не являвся резидентом України, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з яких вбачається, що останній на час спірних правовідносин постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, його дружина також проживала разом з ним,та ОСОБА_5 мав постійне місце роботи в Російській Федерації.

Розглядаючи справу судом першої інстанції не було враховано те, що в матеріалах справи відсутні взагалі докази того, що ОСОБА_5 постійно або тимчасово проживав на території України, або останній самостійно визначив своє основне місце проживання в України.

При цьому посилання суду першої інстанції на відзив ОСОБА_5 на позовну заяву від 17.05.2013 року, в якій останній вказував на те, що є резидентом України, так як на території України має істотні економічні інтереси та не заперечує проти розгляду позову ОСОБА_4 у третейському суді, що свідчить про підвідомчість справи третейському суду колегія вважає помилковим оскільки ОСОБА_5 не відповідає жодному критерію, визначеному в п.(в) ст.14.1.213 Податкового Кодексу України та в матеріалах справи відсутня довідка - підтвердження податкового резидента України

А тому колегія суддів вважає, що рішення третейського суду підлягає скасуванню , оскільки справа, в якій прийнято рішення третейського суду не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду, яке не виконано добровільно, підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ, виданий на підставі рішення третейського суду, може бути пред'явлений до примусового виконання в строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Порядок видачі виконавчого документа визначений статтею 56 Закону України та статтею 389-7 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст.389-7 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

Разом з тим згідно з ч.1 ст.378 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження. При цьому Закон України «Про третейські суди» не містить норми, відповідно до якої третейський суд після ухвалення рішення має право замінити вибулу сторону її правонаступником.

Дійшовши висновку про те, що питання про заміну сторони її правонаступником вирішено третейським судом в порядку, передбаченому ст.8 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що третейський суд є компетентним судом для вирішення даного питання, а відтак ухвала третейського суду підлягає скасуванню.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16.08.2013 року та ухвали Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12.05.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 рокускасувати та постановити нову ухвалу наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16 серпня 2013 року та ухвалу Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16 серпня 2013 року у справі №СЗ-08-16/2013 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Ухвалу Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12 травня 2014 року про заміну боржника його правонаступниками ОСОБА_1, ОСОБА_3 у справі №СЗ-08-16/2013 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: