УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з указаним позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 06 серпня 2015 року становила 15 323,57 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 06 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPBDGK00000098, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 18 880,00 доларів США строком до 05 лютого 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, у зв'язку із чим утворилась зазначена заборгованість, банк просив позов задовольнити.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору від 06 лютого 2007 року недійсним, посилаючись на те, що його умови є несправедливими, так як кредитний договір укладений всупереч загальним засадам цивільного судочинства: справедливості, добросовісності, розумності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг (а. с. 45-47).

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року первинний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 лютого 2007 року № ZPBDGK00000098, а саме: заборгованість за тілом кредиту у сумі 13 647,77 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 1 181,92 доларів США, заборгованість з комісії за користування кредитом - 256,00 доларів США, а всього на загальну суму 15 085,69 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 серпня 2015 року становить 325 247 грн 47 коп., та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, що у гривневому еквіваленті становить 5 128 грн 70 коп., а всього на загальну суму 330 376 грн 17 коп.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первинного позову та задоволення зустрічного позову.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суддя апеляційного суду, визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її ОСОБА_3, виходив з того, що заявник у наданий йому строк не усунув недоліки апеляційної скарги, а саме: не сплатив судовий збір у розмірі 4 170 грн 06 коп.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з порушенням норм процесуального закону.

Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам ст. 295 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими ст. 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст. 121 цього Кодексу.

Ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для сплати судового збору у розмірі 4 170 грн 06 коп.(за первинним та зустрічним позовами).

23 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, у якій посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки спір виник з огляду на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року продовжено ОСОБА_3 строк на п'ять днів з моменту отримання копії цієї ухвали для надання суду апеляційної інстанції оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 4 170 грн 06 коп., у зв'язку з тим, що суддя вважав відсутніми підстави для звільнення заявника від сплати судового збору, передбачені Законом України «Про судовий збір».

Частиною 3 ст. 22 згаданого Закону встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, які пов'язані з порушенням їх прав.

Закон України «Про захист прав споживачів» у цій частині у зв'язку із прийняттям Закону України «Про судовий збір» (у редакції від 08 липня 2011 року) не змінений, з нього не виключена вказівка про звільнення споживачів від сплати судового збору.

За таких обставин при чинності Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлені права споживача, визначені механізми їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, серед яких право на звернення до суду, складовою забезпечення якого є звільнення споживача від сплати судового збору, саме по собі незазначення споживачів у переліку осіб, що згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору, не може свідчити про те, що споживачі не мають такої пільги, встановленої відносно них спеціальним Законом, який гарантує захист їх прав.

Заявник при поданні апеляційної скарги просив скасувати рішення суду першої інстанції як в частині вирішення первинного позову, так і в частині зустрічного позову, проте, покладаючи на нього обов'язок зі сплати судового збору за його зустрічним позовом, колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував та неправильно витлумачив закон, дійшовши помилкового висновку, що ОСОБА_3 має сплачувати судовий збір при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині його, як споживача, зустрічного позову, пов'язаного із захистом його порушених прав.

З огляду на викладене оскаржувана ухвала не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а питання про відкриття апеляційного провадження - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу судді апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В.Попович