У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, про визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона є власником 16/100 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1. Вказана частина будинку набута у власність на підставі договору довічного утримання, укладеного 12 травня 2006 року між позивачем та ОСОБА_7 Співвласниками вказаного будинку є: ОСОБА_5, якому належить 39/100 ідеальної частки будинку, та ОСОБА_6, якій належить 45/100 ідеальної частки будинку. До вказаного будинку належить земельна ділянка площею 963 кв. м, яка використовується для обслуговування житлового будинку. ОСОБА_5 провів добудову своєї частини житлового будинку та має намір провести будівництво господарських споруд на тій частині земельної ділянки, якою протягом тривалого часу користувалась ОСОБА_7, і яка після укладення договору довічного утримання перейшла у користування до позивача. Крім того, відповідачем чинились перешкоди у використанні ОСОБА_7 своєї частини земельної ділянки. Після укладення договору довічного утримання та після реєстрації права приватної власності на нерухоме майно до позивача перейшло і право на користуванню відповідною частиною земельної ділянки на умовах, на яких вона була в користуванні попереднього власника. Позивач вважає, що вона є користувачем 16/100 частини земельної ділянки, закріпленої за будинком АДРЕСА_1, що складає 154, 08 кв. м. ОСОБА_5 не відмовляється від наміру провести будівництво господарських споруд та гаражу на частині земельної ділянки, якою би мала користуватись позивач, тобто фактично позбавляє права користування належною позивачу частиною земельної ділянки. Просила позов задовольнити.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 18 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна земельна ділянка відповідно до рішення народного суду м. Борислав від 19 вересня 1997 року закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1 і залишається у власності територіальної громади. Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів як право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд. Судами правильно зазначено, що позивач не зверталася з позовними вимогами щодо встановлення земельного сервітуту, а оскільки власником земельної ділянки є територіальна громада м. Борислав, тому вирішення такого питання є компетенцією Бориславської міської ради.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик