Справа № 502/1948/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Кілійського районного відділу державної виконавчої служби

Головного територіального управління юстиції в Одеській області

про

відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області /надалі відділ ДВС/ про відшкодування моральної шкоди, в якому згідно уточнених позовних вимог від 21.11.2016 року зазначив та в судовому засіданні пояснив, що за постановами державних інспекторів державної екологічної інспекції в Одеській області його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Не погодившись зі вказаними постановами позивач оскаржив їх до Кілійського районного суду Одеської області. Після цього в телефонній розмові державним виконавцем Сілаковою Н.М. його було повідомлено про те, що відповідні постанови знаходяться у її провадженні і він повідомив державного виконавця про оскарження відповідних постанов. Проте, копій постанов державного виконавця про відкриття відповідних виконавчих проваджень він не отримував, а лише навесні отримав лист з відділу ДВС з документами, адресованими Державній екологічній інспекції в Одеській області. 27.07.2016 року позивач намагався на своєму персональному компютері за допомогою програми «Приват-24» перевести кошти, які знаходились на його рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» своєму синові для того, щоб він міг здійснити оплату за навчання, проте не зміг цього зробити, оскільки його рахунки з усіма наявними на них грошовими коштами у відповідному банкові були заблоковані. Після цього позивач дізнався, що арешт був накладений за постановою державного виконавця, в звязку з чим він звернувся до начальника відділу ДВС з проханням розблокувати рахунки через гостру необхідність використання коштів, яких було значно більше ніж сума потенційних штрафів у розмірі 3521 гривні.

Оскільки телефонні розмови з начальником відділу ДВС результату не дали, позивач 28.07.2016 р. звернувся до нього з листом, в якому повідомив, що засідання суду з розгляду питання про скасування постанов про накладення штрафу відбудеться 09.08.2016 р. та просив оперативно розблокувати його рахунок. Прочекавши безрезультатно 26 днів і не маючи можливості користуватись коштами на рахунках, позивач 23.08.2016 р. знову звернувся до ОСОБА_3 з листом, в якому зазначив для чого йому потрібні кошти та підкреслив, що він терпить матеріальні збитки і моральні страждання, в звязку з чим змушений буде звертатись до суду щодо стягнення компенсації за це.

Позивач зазначає, що відповідачем 4 рази було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки жодної копії з трьох постанов про відкриття відносно нього виконавчих проваджень він не отримував. так само як і копії постанови про накладення арешту на наявні у нього грошові кошти на рахунках у банківській установі, що позбавило його можливості розпоряджатись своїм майном, оскільки він, отримавши копії відповідних постанов та ознайомившись з можливим наслідками добровільного невиконання вказаних виконавчих документів, в тому числі у вигляді накладення арешту на належне йому майно, добровільно виконав їхні вимоги у встановлений законом строк, а лише після цього вирішував би питання про зупинення відповідних виконавчих проваджень до розгляду судом справи за його позовом про оскарження постанов Держекоінспекції в Одеській області.

На підставі викладеного позивач зазначив, що через незаконні, на його думку, дії відповідача, він не мав можливості на протязі 48 днів користуватись грошовими коштами на своїх рахунках, арешт рахунку вплинув на його ділову репутацію, як директора Дунайського біосферного заповідника, оскільки вказана історія набула розголосу з огляду на те, що місто Вилкове, у якому він проживає, є невеликим і всі майже всі мешканці, в тому числі порушники природоохоронного законодавства, яких він за своїми повноваженнями притягав до відповідальності, його знають. На підставі викладеного з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач оцінив спричинену йому протиправними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень відшкодування якої просив суд стягнути з відповідача на його користь.

Представник відповідача - Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, та на обґрунтування заперечень пояснила, що на виконанні у неї перебували три виконавчих документи, видані Державної екологічною інспекцією в Одеській області про накладення на ОСОБА_1 адміністративних стягнень у вигляді штрафу, а саме: 1/ постанова № 000587 від 20.11.2015 р. про накладення на ОСОБА_1М адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.; 2/ постанова № 000719 від 20.11.2015 р. про накладення на ОСОБА_1М адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 272 грн.; 3/ постанова № 000720 від 20.11.2015 р. про накладення на ОСОБА_1М адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1020 грн.

Загальна сума заборгованості з урахуванням 10% суми виконавчого збору та з урахуванням витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій у розмірі 249 грн., становила 3531,20 грн.

Оскільки відповідні виконавчі документи надійшли до відділу ДВС у різні дні, то державним виконавцем після їх отримання було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження за даними виконавчими документами, та копії постанов про відкриття виконавчого провадження було направлено боржнику ОСОБА_1 Чи направлялися копії цих постанов рекомендованим листом представник відповідача не може сказати, оскільки в звязку з неналежним фінансуванням вони могли бути направлені простою кореспонденцією. Після цього вона телефонувала позивачу та повідомила про необхідність сплатити зазначені державним виконавцем суми, на що він повідомив її, що оскаржує постанови про накладення адміністративних стягнень в суді. В звязку з цим державним виконавцем було запропоновано ОСОБА_1 надати ухвалу суду про відкриття провадження у справі за поданим ним позовом. Коли пройшов деякий час і відповідну ухвалу суду ОСОБА_1 надано не було, нею було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти на його рахунках в межах суми стягнення та копію відповідної постанови було направлено боржнику та банку для виконання. Чому банком було заблоковано грошові кошти на рахунках понад суму стягнення, вона пояснити не може, оскільки це питання до відповідного банку. Отримавши від ОСОБА_1 ухвалу суду про відкриття провадження за його позовом виконавче провадження було зупинено та списана з його рахунків грошова сума знаходиться на рахунку відділу ДВС. Наразі державному виконавцю відомо, що постанови про накладення на ОСОБА_1 відповідних штрафів, судом скасовано і стягнута грошова сума, буде йому повернута.

На підставі викладеного представник відповідача зазначив, що не вбачає в діях відділу ДВС порушень прав позивача як боржника у відповідному виконавчому провадженні, в звязку з чим просив суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідаючи на питання суду представник відповідача зазначив, що після винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 міг отримати з відділу ДВС як помилково направлені документи для Держекоінспекції в Одеській області, як про те він зазначав на обґрунтування свого позову. Відомостей про отримання позивачем копій постанов про відкриття виконавчого провадження матеріали виконавчого провадження не містять.

Заслухавши пояснення позивача та заперечення представника відповідача, в процесі зясування обставин справи та перевірки доказів, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Постановою № 000719, винесеною державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Одеської області ОСОБА_4 20.11.2015 р., ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 78 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 136 гривень /а.с. 24/.

Постановою № 000720, винесеною державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Одеської області ОСОБА_4 20.11.2015 р., ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188-5 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень /а.с. 25/.

Постановою № 000587, винесеною державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Одеської області ОСОБА_5 20.11.2015 р., ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 82 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень /а.с. 26/.

Зазначеними постановами передбачено, що у разі несплати штрафу у строк визначений ч. 1 ст. 307 КУпАП при примусовому їх виконанні органами державної виконавчої служби з порушника стягнути штраф у подвійному розмірі відповідно до ч. 2 ст. 308 КУпАП.

25.01.2016 р. державним виконавцем Сілаковою Н.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49793072 з виконання постанови № 000719 від 20.11.2015 р. про стягнення з ОСОБА_1 272 гривень на користь держави та п 2. резолютивної частин постанови встановлено боржнику строк для її добровільного виконання до 19.01.2016 р. В п. 3 резолютивної частини постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій. Як зазначено в п. 4 резолютивної частини відповідної постанови - копію постанови направити сторонам виконавчого провадження та органу, або посадовій особі, яка видала документ /а.с. 27/. Відповідаючи на питання суду в ході судового розгляду представник відповідача пояснив, що в даті, якою визначено строк для добровільного виконання виконавчого документу допущено описку.

12.01.2016 р. державним виконавцем Сілаковою Н.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49793801 з виконання постанови № 000720 від 20.11.2015 р. про стягнення з ОСОБА_1 1020 гривень на користь держави та п 2. резолютивної частин постанови встановлено боржнику строк для її добровільного виконання до 19.01.2016 р. В п. 3 резолютивної частини постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій. Як зазначено в п. 4 резолютивної частини відповідної постанови - копію постанови направити сторонам виконавчого провадження та органу, або посадовій особі, яка видала документ /а.с. 28/.

31.03.2016 р. державним виконавцем Сілаковою Н.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50516331 з виконання постанови № 000567 від 20.11.2015 р. про стягнення з ОСОБА_1 1700 гривень на користь держави та п 2. резолютивної частин постанови встановлено боржнику строк для її добровільного виконання до 23.03.2016 р. В п. 3 резолютивної частини постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій. Як зазначено в п. 4 резолютивної частини відповідної постанови - копію постанови направити сторонам виконавчого провадження та органу, або посадовій особі, яка видала документ /а.с. 29/. Відповідаючи на питання суду в ході судового розгляду представник відповідача пояснив, що в даті, якою визначено строк для добровільного виконання виконавчого документу допущено описку.

Листом від 07.07.2016 р. вих. № 20.1.0.0.0/7-20160705/959 ПАТ КП «ПриватБанк» повідомило відділ ДВС про наявність грошових коштів на рахунках ОСОБА_1 /а.с. 30/.

14.07.20165 р. державним виконавцем Сілаковою Н.М. було винесено постанову ВП № 50516331 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 на рахунках в Южному ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» у межах суми 3531,20 гривень та направлено до банку відповідну платіжну вимогу № 114 /а.с. 31-32/.

28.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся з листом на імя начальника відділу ДВС ОСОБА_3, в якому просив розблокувати його банківський рахунок через гостру необхідність коштів, зазначаючи, що розгляд його позову з оскарження постанов Держекоінспекції в Одеській області судом призначено на 09.08.2016 р. /а.с. 7/.

03.08.2016 р. державним виконавцем Сілаковою Н.М. було винесено постанови про зупинення виконавчих проваджень в звязку з отриманням ухвали Кілійського районного суду Одеської області від 27.07.2016 р. про відкриття провадження у справі № 502/2839/15-а за позовом ОСОБА_1 до державних інспекторів з охорони навколишнього природного середовища в Одеській області про скасування постанов про накладення адміністративних стягнень від 20.11.2015 р. /а.с. 33-35/.

19.08.2016 р. начальником відділу ДВС ОСОБА_3 було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження згідно якої ним було постановлено скасувати постанову державного виконавця ВП № 50516331 від 14.07.2016 р. про арешт коштів боржника ОСОБА_1 в звязку надходженням коштів на рахунок відділу ДВС, та знято арешт з рахунків боржника /а.с. 36/.

23.08.2016 р. ОСОБА_1 повторно звернувся з листом на імя начальника відділу ДВС ОСОБА_3, в якому просив розблокувати його банківський рахунок через гостру необхідність коштів, зазначаючи, що арешт рахунків приносить йому не лише матеріальні збитки, але і моральні страждання, та попередив про намір звертатись до суду з вимогою про стягнення відповідної компенсації /а.с. 8/.

Згідно довідки, виданої 29.08.2016 р. за № 214881, - з 14.07.2016 року на картковий рахунок № 309719 клієнта ОСОБА_1 встановлено обмеження на використання коштів згідно постанови про накладення арешту відділу ДВС /а.с. 41/.

Як вбачається з копій платіжних доручень, наданих позивачем, ним 30.08.2016 року переведено на карту ПриватБанку 7000 гривень отримувачу ОСОБА_1 /а.с. 9-10/. Як пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_6 є його сином, і вказані кошти він переказував синові для оплати навчання /а.с. 9-10/.

Згідно наданих позивачем банківських квитанцій від 07.09.2016 р. вбачається, що ОСОБА_6 через установу АТ «УкрСиббанк» переказаного грошові кошти на оплату проживання в гуртожитку та за навчання в Одеському національному морському університеті /а.с. 42-43/.

Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 03.10.2016 року у справі № 502/2839/15-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та скасовано постанови державних інспекторів з охорони навколишнього природного середовища від 20.11.2015 р. № 000587, № 000719 та № 000720 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності /а.с. 55-57/. Зазначена постанова набрала законної сили з моменту її прийняття.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено положення, згідно якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як було зазначено в ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин/ - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому ч. 1 ст. 6 відповідно Закону було закріплено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. ч. 2, 6, ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження /в редакції. Чинній на час виникнення спірних правовідносин/ - державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

При цьому згідно ч. 1 ст. 31 зазначеного Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як було зазначено в ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин» - державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 3 ст.11 зазначеного Закону - шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Статтями 1173-1174 ЦК України передбачено положення, згідно яких: шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, а так само шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, - відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, або вини цієї особи.

Відсутність у Законі «Про державну виконавчу службу» прямої норми щодо можливості стягнення моральної шкоди з держави через бездіяльність держвиконавця жодним чином не перешкоджає задоволенню вимог про відшкодування такої шкоди.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 вересня 2013 року (справа № 6-48 цс 13).

Таким чином, до правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосування відповідні положення законодавства та при вирішенні питання про відповідальність за такими зобов'язаннями не потрібно доводити наявність вини заподіювача шкоди як обов'язкової підстави деліктної відповідальності та визначати її форму.

Як зазначено в ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 10 ЦПК України /Змагальність сторін/ - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено в ч.1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З досліджених в ході судового розгляду доказів судом достовірно вставлено, що державним виконавцем всупереч вимогам чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов про відкриття виконавчого провадження позивачу, як боржнику у відповідних виконавчих провадженнях, рекомендованими листами з повідомленням про вручення не направлялись.

В суду немає підстав ставити під сумнів відповідні твердження позивача з огляду на те, що вказана обставина визнана також представником відповідача в судовому засіданні та не спростована належними доказами, якими мають бути відповідні матеріали виконавчих проваджень, в звязку з чим дана обставина не підлягає доказуванню.

З огляду на це суд вважає доведеним факт порушення державним виконавцем прав ОСОБА_1 у відповідних виконавчих провадженнях, оскільки не отримавши копії відповідних постанов про відкриття виконавчих проваджень він не мав можливості добровільно виконати вимоги виконавчих документів, а так само і не міг знати про наслідки невиконання виконавчих документів у встановлений державним виконавцем строк, які полягали у їх примусовому виконанні зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій.

Зважаючи на ці обставини дії державного виконавця щодо арешту коштів на рахунках ОСОБА_1 в банківській установі були передчасними.

Як зазначено в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначає в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини «мирне володіння» означає, що порушення принципу, встановленого у першому реченні Першого Протоколу може мати місце і за відсутності прямого фізичного втручання у право власності особи. Наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використовувати власність, ненадання відповідних дозволів або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади.

Оскільки судом встановлено, що державним виконавцем під час здійснення відповідних виконавчих проваджень були порушені вимоги законодавства, що фактично призвело до передчасного, тобто протиправного втручання у право власності боржника, який є позивачем у даній справі, що полягало у вставленні йому обмеження використовувати власні кошти, що спричинило ситуацію у якій позивач був позбавлений можливості надати грошову підтримку своєму синові, суд приходить до висновку, що в даному випадку діями відповідача позивачу було спричинено моральних страждань, для відшкодування яких з огляду на те, що вказані протиправні дії були вчиненні посадовою особою органу державної влади і відповідна сума відшкодування підлягає до стягнення з держави в особі відповідного органу державної влади, буде достатнім і співмірним стягнути 3 000 гривень на користь позивача.

Таким чином суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

В звязку зі зменшенням розміру позовних вимог та частковим задоволенням позову, за правилами ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача суд присуджує судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Переплачена сума судового збору підлягає поверненню позивачу за його заявою на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 1167 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження» /в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин/, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області /вул. Миру, 77, м. Кілія, Одеська область, 68303, /, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, - 3 000 гривень в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, а також 551,20 гривень судового збору; - всього 3 551,20 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_7