У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання положень кредитного договору недійсними за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом, який неодноразово змінював, і остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 781 971,90 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 250 000 грн зі сплатою 24% річних, кінцевим терміном повернення якого є 29 липня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за умовами якого вона зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 781 971,90 грн, яку банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителя.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними п.п. 4.2 кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «ВТБ Банк» 29 липня 2013 року, а також п. 6.3 у частині надання згоди сплачувати комісійну винагороду.

Посилався на те, що банком до умов кредитного договору, всупереч Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, рішення Конституційного суду України, включені несправедливі умови щодо обов'язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом, предмет і обґрунтування вартості якої не наведені.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року, позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 701 696,90 грн.

У частині стягнення комісійної винагороди за управління кредитом банку у позові відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсними п.п. 4.2, 6.3 кредитного договору, укладеного 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року в частині відмови у стягненні заборгованості зі сплати комісії за управління кредитом, суми заборгованості за простроченою комісією за управління кредитом та в частині задоволення зустрічного позову і ухвалити нове рішення про задоволення у цій частині вимог за первісним позовом та відмову у задоволенні зустрічного, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у цій частині.

У іншій частині судові рішення не оскаржені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 250 000 грн зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення 29 липня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 781 971,90 грн, з яких: 177 459,63 грн - заборгованість за кредитом, 72 540,37 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 3 775,01 грн - заборгованість за відсотками, 81 769,09 грн - сума простроченої заборгованості зі сплати процентів, 84 500 грн - заборгованість з комісії за управління кредитом, 327 670,69 грн - пені, 3% річних в сумі 3 432,34 грн та 30 824,77 грн - сума інфляційних нарахувань.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 22 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невід'ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів з повернення кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (п. 4.3 кредитного договору).

У пункті 6.3. позичальник погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку згідно з додатком, який є невід'ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відмовляючи банку у стягненні комісійної винагороди за управління кредитом і задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, а також умови, якими встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуг обумовлено лише власним розсудом банку. Суди вважали несправедливими п. 4.2 і 6.3 кредитного договору, оскільки фактично жодної послуги, пов'язаної з управлінням кредитом, банком надано не було.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанції погодитись не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, що судами при вирішенні справи у частині, яка оскаржена, враховано не було, як і не враховано, що комісійна винагорода визначена у договорі незмінною величиною.

Зосередившись на невідповідності положень кредитного договору про сплату комісії вимогам п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суди ухилились від правової оцінки вказаного пункту у сукупності зі змістом п. 3.1 цих Правил і Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк».

Крім того, визнаючи недійсним п. 6.3 кредитного договору, яким врегульовано, окрім питання комісійних винагород, і інші, суди не врахували зміст і підстави зустрічного позову та дійшли передчасного висновку про недійсність вказаного пункту у цілому.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували обставини справи, не визначили, які правовідносини виникли між сторонами у частині, що оскаржена, з урахуванням зазначених норм матеріального права, не дослідили всі докази у справі, не дали їм належної оцінки та дійшли передчасного висновку про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову в частині стягнення заборгованості зі сплати комісії за управління кредитом та суми заборгованості за простроченою комісією за управління кредитом.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду у вказаних частинах не можуть бути визнані законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості зі сплати комісії за управління кредитом та суми заборгованості за простроченою комісією за управління кредитом скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук