У х в а л а

іменем україни

08 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 31 448 доларів США строком до 25 червня 2015 року з виплатою 14,5 % річних.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань цим же договором ОСОБА_2 передано в заставу банку належний йому автомобіль марки «Skoda», модель «Octavia A5», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 07 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором склала 19 497,41 доларів США, що за курсом НБУ становить 227 171 гн 07 коп.

10 квітня 2014 року відповідачу було направлено вимогу про необхідність усунення порушень умов кредитного договору, яка у визначений банком строк задоволена не була.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 497,41 доларів США, що за курсом НБУ становить 227 171 гн 07 коп.

За договором факторингу від 20 квітня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги за цим кредитним договором.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року позивача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на TOB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року, позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість станом на 07 травня 2014 у розмірі 19 497,41 доларів США, що еквівалентно 227 171 грн 07 коп. за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2008 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 8.3 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту шляхом внесення готівки в касу на рахунок банку щомісячно в строк з 25 числа по останній робочий день поточного місяця, починаючи з березня 2006 року. Сума щомісячного погашення кредиту та процентів повинна бути не менше ніж 635 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, умови якого відповідач виконував не належним чином у результаті чого виникла заборгованість у нього перед банком. 20 квітня 2015 року банк уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір факторингу № 17, згідно з умовами якого до товариства перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. Відповідач не звертався із заявою про застосування строків позовної давності, а строки позовної давності можуть бути застосовані лише за заявою, вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-239цс14.

Доводи відповідача про те, що він не отримував кредитні кошти спростовуються встановленими судами обставинами та підтверджуються матеріалами справи

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова