Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» про стягнення заборгованості із орендної плати, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути із Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світоч» (далі - СГ ТОВ «Світоч») на свою користь заборгованість із орендної плати з урахуванням інфляційних втрат і пені у загальній сумі 31 881 грн 45 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належать земельні ділянки загальною площею 7,37 га, які розташовані на території Новопавлівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. 07 червня 2010 року він уклав із відповідачем договір оренди землі строком на 5 років, тобто до 31 грудня 2015 року. Згідно з умовами договору відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату щорічно у строк до 31 грудня з урахуванням індексів інфляції та у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі, що на день укладення договору визначено у сумі 3 200 грн. Проте, на думку позивача, вказана грошова сума зазначена неправильно, оскільки 5 % від нормативної грошової оцінки землі арифметично на час укладення договору складає 3 256 грн 62 коп., а не 3 200 грн. Крім того, відповідачем із січня 2012 року не збільшено розміру нормативної грошової оцінки землі (ріллі) з урахуванням коефіцієнту 1,756, а тому неправильно визначено за 2012-2015 роки розмір орендної плати, внаслідок чого є підстави для застосування індексу інфляції та пені.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що умовами договору не передбачено збільшення розміру орендної плати в односторонньому порядку без укладення додаткової угоди сторонами та немає підстав для застосування додаткового коефіцієнта для збільшення нормативної грошової оцінки землі при обчисленні орендної плати, так як Методика нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213 (зі змінами та доповненнями, внесеними на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2011 року № 1185 (далі - Методика), на яку посилається позивач, стосується обчислення орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Таким чином, суд вважав, що відповідач у повному обсязі відповідно до умов укладеного договору оренди, зміни до якого у встановленому порядку сторонами не вносилися, виконав свої зобов'язання зі своєчасної сплати орендної плати за договором (до 31 грудня кожного року) у розмірі, який визначено умовами договору, з урахуванням індексу інфляції та на підставі довідки компетентного органу про зміну розміру нормативної грошової оцінки землі з врахуванням інфляції в 2015 році, але без застосування коефіцієнта в розмірі 1,756, передбаченого пунктом 5 Методики.

Із вказаними висновками погодився апеляційний суд та, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що грошова сума орендної плати - 5 % від нормативної оцінки землі - на час укладення договору визначена сторонами за спільним погодженням.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що рішенням СГ ТОВ «Світоч» на користь орендодавця у 2014-2015 роках орендна плата виплачена у значно більшому розмірі, ніж 5 %, не тільки з врахуванням інфляції за 2015 рік, за рахунок якої відбулося збільшення нормативної оцінки землі, але із врахуванням недоплачених 56 грн за три роки, і додаткових сум.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися з огляду на таке.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма, строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 07 червня 2010 року позивач уклав із СГ ТОВ «Світоч» договір оренди належних йому земельних ділянок, за умовами якого передав в оренду СГ ТОВ «Світоч» земельні ділянки загальною площею 7,37 га, у тому числі 4,3 га ріллі, 1,29 га пасовища і 1,78 га зрошення, строком до 31 грудня 2015 року. Договір у встановленому законом порядку зареєстровано у Баштанському районному відділу ДМРФ ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України».

Згідно з п. 5 договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації грошової оцінки земель становить 65 132 грн 32 коп.

Відповідно до п. п. 9, 10, 13 вищевказаного договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: грошова - 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на день укладення договору складало 3 200 грн; спосіб внесення - готівкою. При цьому обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни розмірів земельного податку, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом.

За таких обставин та усупереч вимогам вищевказаних норм матеріального та процесуального права, а також ст. 212 ЦПК України, помилковим є висновок суду про те, що умовами договору не передбачено щорічну зміну розміру орендної плати, у тому числі і в сторону збільшення, при цьому суд безпідставно вважав, що для збільшення розміру орендної плати сторони повинні укласти додаткову угоду, адже такий висновок спростовується змістом вищевказаного договору оренди землі.

Разом із тим пунктом 14 вказаного договору передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3 % несплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з п. 39 договору у разі невиконання або неналежного виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

Крім того, помилковим є висновок суду про незастосування до спірних правовідносин вищевказаної Методики, адже згідно з п. 19-1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 231 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що нормативна грошова оцінка гектара ріллі окремої земельної ділянки, проведеної станом на 01 липня 1995 року, застосовується із коефіцієнтом 1,756.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд на порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушив норми процесуального права щодо установлення фактичних обставин справи, що призве до неправильного вирішення спору.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак