Справа № 495/9632/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

20 вересня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово - судді Боярського О.О.

при секретарі - Рачицькій І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності, договору дарування від 27.05.2015 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати недійсною нотаріальну довіреність, посвідчену 13.05.2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрована в реєстрі за №160; визнати недійсним договір дарування серії та номер 888, укладений 27.05.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно відчуження 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області з моменту його укладення; зобов'язати ОСОБА_2 повернути в натурі 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області ОСОБА_1; поновити за ОСОБА_1 право власності на вказані 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на них; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 725,24 грн. та за забезпечення доказів у розмірі 275,60.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належало 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області. 13.05.2015 року позивачем на ім'я ОСОБА_5 була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрована в реєстрі за №160, відповідно до якої позивач уповноважила ОСОБА_5 подарувати від її імені ОСОБА_2 належну їй частку вказаного нежилого приміщення. На підставі зазначеної Довіреності 27 травня 2015 року ОСОБА_5 подарував від імені позивача належну їй 22/100 частину будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування, зареєстрованого в реєстрі за №888, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4

Однак позивач наголошує на тому, що під час надання ОСОБА_5 довіреності №160 від 13.05.2015 року на укладення правочину щодо дарування належної їй частини будівлі вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що за договором дарування отримання грошей за законом не передбачено.

Надаючи вказану довіреність ОСОБА_5 позивач не мала наміру дарувати належне їй нерухоме майно. За внутрішньою волею позивач не бажала безкоштовно відчужити спірне нерухоме майно, натомість, маючи гостру необхідність у грошах на лікування, хотіла його продати. Позивач зазначає, що нотаріусом, який посвідчував оспорювану довіреність не було розяснено позивачу наслідки, які наступають після укладення договору дарування. Таким чином в силу своєї помилки, позивач склала на імя ОСОБА_5 довіреність на укладення договору дарування, замість купівлі-продажу. Отже, дарування спірного майна відбулося внаслідок помилки позивача з початку видачі довіреності. За таких обставин, посилаючись на положення ст. 229, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивач бажає визнати недійсною довіреність, складену на імя ОСОБА_5 та недійсним договір дарування нежитлового приміщення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_7 проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував з підстав їх необгрунтованості.

Треті особи надали до суду письмові заяви, в яких просили розгляд справи здійснити у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи учасників процесу, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належало 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області на підставі договору дарування ВРД №200194 від 03.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 3470, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14.01.2011 року, реєстраційний номер 3992879, номер запису 274 в книзі 1 (а.с. 7-8).

13.05.2015 року ОСОБА_1 склала довіреність на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважила останнього подарувати від її імені ОСОБА_2 22/100 частки належного їй нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою : Одеська область, м. Б-Дністровський, вул. Леніна, 43. Довіреність посвідчена 13.05.2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за №160. (а.с. 174).

27 травня 2015 року ОСОБА_5, діючи від імені позивача на підставі зазначеної вище довіреності подарував ОСОБА_2 вказані 22/100 частки будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області, що підтверджується Договором дарування серія та номер 888, від 27.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.05.2015 року (а.с. 50-51).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із змісту позовних вимог, ОСОБА_1 було заявлено вимогу щодо визнання недійсною Довіреності з підстав її укладення внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України) та, як наслідок, визнання недійсним договору дарування, що був укладений на підставі вказаної Довіреності та застосування реституції як наслідку недійсності договору дарування.

Проте всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено факт помилки під час видачі Довіреності. Крім того, вказані доводи позивача спростовуються як матеріалами справи так і письмовими поясненнями третьої особи.

Відповідно до положень ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ст.1000 ЦК України).

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України. Разом з тим, ч. 3 ст. 203 ЦК України є загальною ознакою чинності правочину і може бути застосована в сукупності зі ст.ст. 229-233 ЦК України.

Відповідно дост.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, саме на позивача покладено процесуальний обов'язок на підставі належних і допустимих доказів довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 05 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільнах справ про визнання правочинів недійсними»).

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229, ст.203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Твердження позивача про те, що спірна довіреність не відповідала її волевиявленню в частині природи договору на укладення якого довіреність була видана, оскільки вона не мала наміру безвідплатно відчужувати нежитлові приміщення, є безпідставними та недоведеними.

Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.203 цього Кодексу.

Як встановлено судом, спірна довіреність підписана позивачем, що ним визнається, та посвідчена нотаріусом, який зобов'язаний до укладання цивільно-правових угод з'ясувати волевиявлення сторін, роз'яснити сторонам вид правочину, його умови та правові наслідки укладання.

Так, в матеріалах справи наявні письмові пояснення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 від 03.06.2016 року (а.с. 80), в яких вона зазначила, що 13.05.2015 року за реєстровим номером №160 нею була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5 на дарування від її імені громадянину ОСОБА_2 22/100 частки нежилого приміщення.

Сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності особи, яка звернулась за вчиненням вищевказаної нотаріальної дії - у неї не виникло. Під час посвідчення довіреностей на укладення договору дарування нею завжди громадянам роз'яснюється, що оскільки договір дарування є безоплатним договором, чинним законодавством передбачено, що у довіреності на укладення договору дарування обов'язково мають бути зазначено прізвище, ім'я та по батькові обдаровуваного. Після чого зі слів громадянки ОСОБА_1 в тексті довіреності були вказані прізвище, ім'я та по батькові особи, кому вона мала намір подарувати належне їй майно. В обов'язковому порядку, також, роз'яснюється особі, яка видала довіреність, її право на скасування довіреності в будь-який час. До підписання, довіреність була прочитана ОСОБА_1 особисто, своїм підписом на документі особа підтвердила, що зауважень та заперечень до тексту довіреності вона немає та розуміє правові наслідки нотаріальної дії, за вчиненням якої вона звернулася.

Зазначене підтверджує той факт, що при оформленні довіреності, позивачу було роз'яснено на укладення якого саме правочину вона надає довіреність.

Як з'ясовувалось судом, дії нотаріуса щодо посвідчення спірної довіреності позивачем не оскаржувались, довіреність особою, яка її видала не скасовувалась.

Посилання позивача на те, що вона при підписанні довіреності помилилася в природі правочину на укладення якого була видана довіреність, не може бути підставою для визнання угоди недійсною з підстав помилки, оскільки помилка внаслідок власного недбальства або незнання закону не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 05 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільнах справ про визнання правочинів недійсними»).

Слід зазначити і те, що в тексті довіреності повноваження ОСОБА_5 саме на дарування спірних частин нежитлових приміщень виділені іншим (великими літерами) шрифтом.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія іншої довіреності від 10.03.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованої в реєстрі за №375, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 саме на продаж належних їй 22/100 часток будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області. Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 розуміла природу правочинів дарування та купівлі-продажу, тому надала ОСОБА_5 дві довіреності, а отже її посилання на помилку спростовуються вказаними обставинами.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення одностороннього правочину під впливом помилки.

Як зазначено вище, правові підстави для визнання недійсною довіреності, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_2 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області відсутні. Відтак, слід вважати, що при укладенні спірного договору дарування від 27.05.2015 року, повірена особа ОСОБА_5 діяв в межах наданих йому довіреністю від 13.05.2015 року ОСОБА_1 повноважень і підстави для визнання договору дарування 22/100 частин будівлі під №43 по вул. Леніна у м. Білгород-Дністровському Одеської області недійсним відсутні, як і підстави для повернення відповідачем позивачу в натурі спірного майна та поновлення за позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення, які є похідними від вимоги про визнання договору дарування недійсним.

З огляду на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України також не підлягає задволенню.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 229, ст. ст. 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності, договору дарування від 27.05.2015 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: