Справа № 161/7933/16-ц
Провадження № 2/161/3099/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсобанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсобанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.03.2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 070-22-18/07, згідно умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 652,00 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить суму в розмірі 213 287,74 грн. зі сплатою 10,2 % річних за перший рік.

Вважає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства України та є несправедливим, а подальше використання кредитного договору завдає позичальнику значних матеріальних збитків оскільки, сума кредиту та сплати процентів за користування кредитом, штрафні санкції та пеня повинні були визначені в гривнях еквівалентно до офіційного курсу НБУ на день оплати.

Таким чином, беручи до уваги всі вищенаведені підстави, вважає, що останній є недійсним з моменту його вчинення та просить суд, визнати недійсним договір кредиту № 070-22-18/07 від 06.03.2007 року укладений між нею та ПАТ «Укрсоцбанк».

Позивач в судове засідання не зявилась проте, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсобанк» в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що06.03.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 070-22-18/07, згідно умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 652,00 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить суму в розмірі 213 287,74 грн. зі сплатою 10,2 % річних за перший рік (а.с.10 - 13).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ОСОБА_3 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

П. 1.5 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою ОСОБА_3 банку України від 17.07.2001 № 275, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 N 730/5921 встановлено, що ОСОБА_3 банк надає єдиний письмовий дозвіл на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та пунктами 1 - 6 частини четвертої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на підставі якого банки мають право здійснювати одну, кілька або всі операції згідно з переліком цих операцій, зазначеним у письмовому дозволі, за умови дотримання банком вимог глави 5 цього Положення.

Згідно п. 5.2. Положення письмовий дозвіл видається ОСОБА_3 банком на здійснення окремих операцій, що передбачені в пункті 2.3 цього Положення, за умови виконання банком спеціальних вимог.

Вказаним Положенням передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_3 банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких визначений п. 2.3 Положення.

П. 5.3. Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за № 15-93.

Аналогічна норма міститься в ОСОБА_3 банку України № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті», яким передбачено що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

ПАТ «Укрсоцбанк» має видані ОСОБА_3 банком України 27.09.2001р. банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пп. 5-11 частини другої ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", 27.09.1991р. - дозвіл № 5-2 на право здійснення операцій, визначених пп. 1 - 4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" із додатком до такого дозволу.

Отже, банк як фінансова установа має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу ОСОБА_3 банку України.

П. 4 ст. 5 Декрету містить перелік операцій, які потребують індивідуальної ліцензії.

Зокрема відповідно до п.п. в) п. 4. ст.5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Відповідно до листа ОСОБА_3 банку України № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті», щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Аналогічне розяснення міститься і в ОСОБА_3 НБУ від 29.05.2001р. № 28-313/2178.

Таким чином, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, видача кредиту в іноземні валюті індивідуальної ліцензії не потребує.

П.п. г) п. 4 ст.5 вищезазначеного Декрету Кабінету Міністрів України до операцій, які потребують індивідуальної ліцензії, віднесено і використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідно до п. 3.3. Розяснення Вищого арбітражного суду України N 02-5/602 від 24.12.99 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням Закону України "Про заставу"» та ОСОБА_3 Банку України № 28-110/1941-3601 від 02.06.2000р. « Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виходячи з правової природи коштів, що знаходяться на рахунках у банківських установах, вони не можуть бути предметом застави за правилами, які регулюють заставу речей. Водночас господарським судам слід мати на увазі, що питання про заставу таких коштів може вирішуватись за правилами розділу V Закону стосовно застави майнових прав. Враховуючи наведене, питання про заставу коштів в іноземній валюті, що знаходяться на рахунках у банківських установах, може вирішуватися лише за правилами стосовно застави майнових прав. Операції щодо застави майнових прав відповідно до Декрету не потребують індивідуальної ліцензії ОСОБА_3 банку.

Отже, використання іноземної валюти як застави у кредитних правовідносинах не мало місця, оскільки в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту в іпотеку банку було передано нерухоме майно. Однак, з огляду на вищенаведене, навіть у випадку, якби предметом застави були майнові права на грошові кошти в іноземній валюті, вказані операції отримання індивідуальної ліцензії ОСОБА_3 банку, на думку суду, не потребують.

Крім того, враховуючи викладене та те, що ч. 4 ст.5 цього Декрету такі операції, як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави та надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі визначено як різні види операцій, які потребують індивідуальної ліцензії, суд вважає, що видача кредитів в іноземній валюті не може вважатися використанням іноземної валюти як засобу платежу, а відтак індивідуальної ліцензії не потребує.

Відповідно до листа ОСОБА_3 банку України № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті», уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Отже, укладення договору кредиту в іноземній валюті не суперечить вимогам закону.

Стосовно правомірності вираження грошового зобовязання в іноземній валюті, суд Враховує наступне.

Ст. 192 Цивільного кодексу України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що передбачено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 193 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 35 Закону України "Про ОСОБА_3 банк України", гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Ст. З Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що гривня як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" встановлено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Вищезазначені висновки підтверджуються і Постановою Верховного Суду України від 27 грудня 2001 року, відповідно до якої чинне законодавство передбачає обовязковість використання національної валюти при здійсненні розрахунків, але не містить заборон встановлення грошових зобовязань в іноземній валюті.

З огляду на викладене, кредитний договір, в якому суму зобовязання виражено в іноземній валюті, не суперечить законодавству України.

Суд зазначає, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка ані на момент укладення договору, ані після цього не заявляла додаткових вимог щодо умов договору; в договорі містяться усі істотні умови та відомості, передбачені нормами чинного законодавства, повна інформація стосовно умов кредитування, в тому числі і в частині надання банком кредиту в іноземній валюті та обовязку позивача повернення кредиту в іноземній валюті.

Водночас, видача кредиту в іноземній валюті сама по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним в якому зазначається надання кредиту в іноземній валюті на пункт з зазначенням суми кредиту в національній валюті, оскільки у позивача існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації, позичальник також мав можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з'ясувавши обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 209, 210, 212 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укрсобанк» про визнання кредитного договору недійсним -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А.О. Подзіров