Справа № 465/6282/15 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/5691/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача Департаменту містобудування Львівської міської ради - Кулика А.Я., представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту містобудування Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року у справі за позовом Департаменту містобудування Львівської міської ради до Львівської міської ради, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_6 про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року провадження у справі за позовом Департаменту містобудування Львівської міської Ради до Львівської міської Ради, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_4, про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської Ради №4501 «Про затвердження гр.ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1», - закрито.

Вказану ухвалу оскаржив Департамент містобудування Львівської міської ради.

В своїй апеляційній скарзі просять ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті. Зазначають, що судом не з'ясовано чи є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин. Натомість суд в оскаржуваній ухвалі посилався на те, що спір виник між органами місцевого самоврядування. Також, зазначають, що суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є скасування ухвал, якими надано дозвіл на розробку проектної документації та її затвердження, а також передачі земельної ділянки в оренду, може бути розглянуто за правилами КАС, оскільки у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому не здійснював владних управлінських функцій.

У судове засідання представник відповідача та третя особа ОСОБА_4 не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце удового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси третьої особи у судовому засіданні захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, третьої особи ОСОБА_6 та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, представника третьої особи ОСОБА_4 - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що предметом спору є визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської Ради від 19.03.2015р. №4501 «Про затвердження гр.ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1». Сторонами у справі (позивачем та відповідачем) є юридичні особи: відповідач - орган місцевого самоврядування - Львівська міська Рада, який виступає як суб'єкт владних повноважень, позивач - Департамент містобудування Львівської міської Ради, який відповідно до Положення є виконавчим органом Львівської міської Ради. Спір стосується законності прийняття оскаржуваної ухвали суб'єктом владних повноважень при здійсненні ним управлінських функцій. Фізична особа, щодо якої винесена оспорювана ухвала - ОСОБА_4 у даній справі не є стороною (відповідачем), а залучений до участі у даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору. Виходячи з вищевикладеного, а також із суб'єктного складу спору, суд прийшов до висновку, що між Департаментом містобудування Львівської міської Ради та Львівською міською радою, як суб'єктом владних повноважень виник публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів відповідно до статті 17 КАС України, а отже розгляд цієї справи повинен проводитися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту першого частини першої статті 205 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Як вбачається із змісту позовної заяви органом місцевого самоврядування пред'явлено позов до іншого органу місцевого самоврядування про скасування його рішення про затвердження фізичній особі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання йому такої. При цьому слід вказати про те, що на даний час власником земельної ділянки, якої стосується оскаржуване рішення, як вбачається із державного реєстру речових прав на нерухоме майно є фізична особа ОСОБА_8, яка до участі у справі не залучена. Особа, якої безпосередньо стосується оскаржуване рішення ОСОБА_4 залучена до участі у справі як третя особа. Також, як вбачається зі позовної заяви та пояснень представника позивача у суді апеляційної інстанції позов подано до суду з метою відновлення становища, яке існувало до порушення відповідачем земельної законодавства, оскільки таке відповідачем було порушено при винесенні оспорюваного рішення, а також з метою отримання бюджетом міста коштів від продажу ділянки, якої стосується спір, оскільки така згідно вимог закону підлягає продажу на конкурентних засадах. Крім цього, слід вказати про те, що вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку щодо якої винесено оскаржуване рішення позивачем не заявлено. Також, із наведеного вбачається, що позивачем пред'явлено вказаний позов з метою виконання своїх повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням земельного законодавства, зокрема, що стосується передачі у приватну власність земельних ділянок, а також і інших, серед яких створення умов щодо раціонального та економічно обґрунтованого використання земель міста, справляння плати за землю, тощо. Тобто із предмету, суб'єктного складу та підстав позову вбачається, що такий пред'явлено позивачем не для захисту цивільного права чи інтересу, а на виконання своїх владних управлінських функцій.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі - суб'єкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Вказане є правовою позицією Верховного суду України, висловленою у Постанові від 16.12.2015 року справа №6-2510цс15, прийнятій в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковою до застосування.

Як вбачається із заявлених вимог, суб'єктного складу сторін та підстав позову, спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов не мають приватноправового характеру, підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним не є оспорювання цивільного речового права особи та така вимога не заявлена разом із вимогами про оспорювання правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, тобто права власності особи (осіб), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень та вимога не є способом захисту цивільного права.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, що мають значення; правильно застосовано закон, а також оскаржуване судове рішення не суперечить тлумаченню згаданих норм закону Верховним судом України, що є обов'язковим до застосування, а тому оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

За наведених мотивів доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними та саму скаргу відхилити.

Що стосується посилань апелянта на постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 року у справі №21-493а14 та 9.12.2014 року №21-308а14, то такі слід вважати помилковими такими, що не поширюються на спірні правовідносини та такими, що не свідчать про невірне застосування судом першої інстанції згаданих норм та суперечність із наведеною правовою позицією Верховного Суду України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Департаменту містобудування Львівської міської ради - відхилити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра