ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4142/16-ц
провадження № 2/753/3500/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.,

за участю секретаря Борисова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення осіб, які не мають законних підстав на проживання у житловому приміщенні (квартирі),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення осіб, які не мають законних підстав на проживання у житловому приміщенні (квартирі).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_2 (далі Позивач), є власником квартири АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2016 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року у справі № 753/11586/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_4. ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено позов частково.

Зокрема, в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за ОСОБА_2. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартир АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6. ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного приміщення скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі вищевказаних рішень Позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Проте скористатися своїми правами власника Позивач не може, оскільки при спробі зайти в приміщення виявилося, що в квартирі продовжують проживати ОСОБА_3 (Відповідач-1), ОСОБА_4 (Відповідач-2) та ОСОБА_5 (Відповідач-3).

Позивач неодноразово зверталася до Відповідачів з проханням звільнити безпідставно займане приміщення та надати можливість Позивачу реалізувати свої права власника, проте відповідачі відмовляються звільнити квартиру та не впускають власника до квартири.

Оскільки, за вищевказаною адресою проживають відповідачі, виникають проблеми з користуванням даною квартирою. Позивач будучи власником квартири не може використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, а також не може здавати дану квартиру в оренду та отримувати від цього прибуток.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вважають їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі. Пояснив наступне. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма ст. 109 ЖК України. При цьому, за змістом цих норм, особам, які виселяються із жилого приміщення, предмета іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло. В звязку з відсутністю порядку надання іншого житла відповідачам, останні у разі задоволення позову залишуться на вулиці. За викладених обставин, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідачі в судове засідання не зявились. Про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Заяв про участь у розгляді справи не надійшло.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та позивача , суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 липня 2011 року сторони уклали договір позики відповідно до якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 470820 грн., а остання зобов'язалась повернути позику до 14 січня 2012 року.

ОСОБА_3 умови договору позики не виконала, позику не повернула.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позивач має право на нарахування процентів на суму заборгованості на рівні подвійної облікової ставки НБУ, оскільки підстави вважати договір позики безпроцентним, передбачені вказаною нормою закону, на правовідносини сторін не розповсюджуються.

Згідно розрахунку розмір процентів за користування коштами становить 159580 грн..

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 прострочила виконання грошового зобов'язання, позивач має право на нарахування вище вказаних штрафних санкцій.

Згідно розрахунку розмір інфляційних витрат становить 353879 грн. 17 коп., 3% річних становить 47946 грн. 24 коп.

Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 08 липня 2015 рік становить 1032225 грн. 41 коп..

29 липня 2011 року на забезпечення виконання основного зобов'язання сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідач взяла на себе зобов'язання відповідати за невиконання чи неналежне виконання договору позики своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 51,40 кв.м., жилою площею - 29,00 кв.м., яку передала в іпотеку позивачу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року у справі № 753/11586/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_4. ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено позов частково.

В рахунок погашення заборгованості згідно договору позики від 14.07.2011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в сумі 1 032 225.41 грн.звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договорі іпотеки від 29.07.2011, а саме, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за ОСОБА_2. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартир АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6. ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного приміщення скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі вищевказаних рішень Позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2016 року

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу Української РСР (далі по тексту - ЖК УРСР) позивачем направлялась відповідачам вимога про їх виселення з вказаної квартири, яка залишилась без виконання останніми, а відтак позивач просить суду захистити її порушене право та усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 51,40 кв.м., жилою площею - 29,00 кв.м.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2011 року на забезпечення виконання основного зобов'язання між Позивачем та Відповідачем-1 укладено договір іпотеки. За умовами цього договору відповідач-1 взяла на себе зобов`язання відповідати за виконання чи неналежне виконання договору позики своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1., яке є предметом укладеного між ними договору іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з невиконанням Відповідачем-1 умов договору позики, позивач скористалася наданими їй умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису 51936041.

Водночас, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Однак, згідно з частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

При цьому, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначене збігається з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року за №6-875цс15.

Отже, встановивши у справі, що в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, що слідує із договору іпотеки, а не за рахунок отриманих у позику коштів оскільки договір іпотеки був укладений 29 липня 2011 року, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача за позовом із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, а відтак позовні вимоги за позовом задоволенню не підлягають.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог не надано, а відтак заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 526, 625, 627, 628, 629, 1046, 1047, 1048 ЦК України,суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення осіб, які не мають законних підстав на проживання у житловому приміщенні (квартирі) - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя Л.В. Комаревцева