РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13524/14-ц

пр. № 2/759/76/16

02 лютого 2016 року Святошинський районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.

при секретарі Євфіменко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить визнати факт проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1989р. по 2014р., встановити факт належності ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві власності земельної ділянки площею 0,127га та житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на ? частину майна, придбаного під час спільного проживання, а саме: квартири АДРЕСА_2, земельної ділянки в АДРЕСА_3, житлового будинку в АДРЕСА_4, а також грошових вкладів на ім?я ОСОБА_4: № НОМЕР_1 на суму 915грн.27коп., № НОМЕР_2 на суму 2178грн., 25 487грн. 16коп., вклад 13 568,58доларів США у Вишневському відділенні ЦОН Київського ГРУ від 16.09.2013р.; вклад 6 055грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 1989р. проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу спочатку в АДРЕСА_5, а потім в АДРЕСА_6. За час спільного проживання вони придбали квартиру АДРЕСА_2, житловий будинок в АДРЕСА_4, земельну ділянку в АДРЕСА_3. Оскільки вказане майно придбане за їх спільні кошти, просить на підставі ст. 74 СК України визнати за нею право власності на ? його частину.

Відповідачка ОСОБА_2 як правонаступник померлої ОСОБА_5, проти позову заперечує, посилаючись на те, позивачка не проживала з померлим ОСОБА_4 однією сім'єю, до 1992р. вони періодично зустрічались, про що є записи померлого в його щоденнику, а з 1992р. взагалі розійшлися. Померлий не збирався ні з ким одружуватись, а з 2004р. проживав з іншою жінкою. На похороні ОСОБА_4 позивачки не було і ніхто її не знав. Вона є племінницею ОСОБА_4, постійно проживала в м. Харкові і декілька разів на рік приїжджала до дядька. Позивачку бачила один раз в 1997р., коли її дядько вигнав з квартири. Вона завжди зупинялась у дядька, однак жодної жіночої речі у нього не було.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечує, посилаючись на те, що з кінця 1989р. позивачка деякий час зустрічалась з померлим ОСОБА_4, однак постійно з ним ніколи не проживала, спільного господарства не вела, а з 1997р. взагалі не підтримували будь-яких стосунків. Він являється племінником ОСОБА_4, за місцем його проживання бував майже щотижня, однак позивачку та її речей там не бачив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 /ас 26/.

Після його смерті відкрилась спадщина і з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась сестра померлого - ОСОБА_5 /ас 17/.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано майно, а саме: земельна ділянка площею 0,1500га по АДРЕСА_7. на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 16.11.2009р., квартира АДРЕСА_8 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 10 липня 2002р., земельна ділянка площею 0,127га по АДРЕСА_4. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2002р. /ас 45, 50, 86/.

28.07.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу видані свідоцтва про право на спадщину за законом сестрі померлого - ОСОБА_5 /ас 57,60/.

Також 28.07.2014р. винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку по АДРЕСА_4 та на будинок за цією ж адресою у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів /ас 63-64/.

ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_5 померла і після її смерті свідоцтва на вказане майно отримала відповідачка ОСОБА_2, однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1.09.2015р. ОСОБА_3 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та видані ОСОБА_5 і ОСОБА_2, свідоцтва про право на спадщину визнані недійсними /т. 1 ас 185-188, 238-245/.

Як зазначила позивачка, вона проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю з 1989р., спочатку в АДРЕСА_5 а потім у АДРЕСА_6.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що знала ОСОБА_4 з 1985р. ОСОБА_1 знає з 1988р., коли вона стала головою профспілки. Про їх відношення дізналась пізніше. В 2000р. зустріла їх удвох і він пояснив, що це його дружина. В квартирі за їх місцепроживанням ніколи не була. Знає, що позивачка їздила в с. Петрівське постійно, а чи проживала там не знає.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що познайомилась з позивачкою в будинку по АДРЕСА_8, оскільки також в ньому придбала квартиру. ОСОБА_1 їй показувала квартиру НОМЕР_3, в якій уже були здійснені ремонтні роботи. Вона зустрічала там ОСОБА_1 декілька раз.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що проживає в квартирі НОМЕР_3 по АДРЕСА_8 за договором оренди з 2009р. Орендну плату платила ОСОБА_4 особисто. Про те, що у нього є дружина, їй не відомо. Коли укладали договір оренди, позивачки не було.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що проживала з ОСОБА_4 по сусідству в с. Петрівське, однак позивачку бачить перший раз. Всі будівельні роботи виконував сам ОСОБА_4 з двома помічниками. Ніколи постійно з жінками він не проживав. Бувало жінки приходили на час - два. Все у нього було пов'язано з сином. Частіше приїжджала ОСОБА_8, однак тільки на вихідні. ОСОБА_4 проживав в с. Петрівське приблизно з 2004року.

Аналогічні пояснення дали свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 які пояснили, що знали ОСОБА_4 близько 10 років, часто бували у нього вдома в с. Петровське, приймали участь у святкуванні днів народження ОСОБА_4, в тому числі ювілеїв - 65 та 70років, однак позивачку там ніколи не бачили. До нього приходила інша жінка - ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що є племінницею ОСОБА_4, часто відвідувала його як в м. Вишневому, так і в с. Петрівське. Позивачку бачила декілька раз в квартирі і знала її як жінку з роботи ОСОБА_4 Речей її в квартирі не бачила. Коли дядько переїхав жити в с. Петрівське, ОСОБА_1 там не було. Останній раз вона була на 60-річчі ОСОБА_4 На його 65-річчі, 70-річчі, а також на похороні та поминальних обідах позивачки не було.

Аналогічні пояснення дав свідок ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що знав ОСОБА_4 з 1969року, оскільки вони разом працювали. Позивачку свідок бачив, але дуже давно. Після розлучення з жінкою ОСОБА_4 проживав один, можливо зустрічався з жінками, але постійно ні з ким не проживав.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що проживає в с. Петрівське, знала ОСОБА_4, який проживав там приблизно з 2004р., проте позивачку там ніколи не бачила. На вихідні до нього приїжджала жінка на ім'я ОСОБА_8.

Статтею 74 Сімейного Кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилаючись на проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю позивачка не надала доказів про те, що вони були пов'язані спільним побутом, спільним бюджетом, спільно піклувались про побудову відносин між собою, мали майнові і немайнові обов'язки.

Допитані за клопотанням позивачки свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що декілька разів зустрічали ОСОБА_16 та ОСОБА_4 разом, проте у них вдома вони не були і стверджувати про їх проживання як чоловіка та жінки не можуть.

Фотокартки, надані позивачкою, відображають лише фрагменти спільного відпочинку.

Факт того, що відносини позивачки ОСОБА_16 та ОСОБА_4 носили характер періодичних зустрічей, а не спільного проживання однією сім'єю, підтверджується також витягом з щоденника ОСОБА_4 за період 1991-1992р.р., в якому він зазначав про зустрічі з ОСОБА_16 та про тривалість їх часу /т. 1 ас 200-208/.

Позивачка не заперечувала того факту, що після 2004р. під час проживання ОСОБА_4 в с. Петрівське вона не була присутня на святкуванні його днів народження, а також не брала участі у його похованні, не надала доказів наявності спільного бюджету, зокрема, джерела походження коштів, за які в 2002р. була придбана квартира НОМЕР_3 по АДРЕСА_8, земельна ділянка по АДРЕСА_1 та будувався будинок. Натомість, з пояснень відповідача ОСОБА_17 та свідків, які не були спростовані позивачкою, вбачається, що ОСОБА_4 продав належну йому земельну ділянку та дачу в с. Віта Поштова та за отримані кошти придбав земельну ділянку в с. Петрівське, а в 2003р. він продав належну йому квартиру АДРЕСА_5 та за отримані кошти побудував будинок. Земельна ділянка в АДРЕСА_3 була передана безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 за рішенням Данилівської сільської ради від 24.05.2007р. відповідно до ст.ст. 116,118 ЗК України, а тому не може бути об'єктом спільної власності /ас 45/.

Таким чином, в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт проживання позивачки з померлим ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та придбання за спільні кошти будь-якого майна.

Крім того, Сімейний Кодекс України набув чинності з 1.01.2004р.

Згідно п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотньої сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Чинний до 1.01.2004р. Кодекс про шлюб та сім'ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду, що містяться в постанові від 31.03.1995р. «Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК України /в редакції 1963р./ може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944р. і тривали до смерті /пропажі безвісти на фронті/ одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах РАГС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Цивільний процесуальний кодекс в редакції 2004р., пунктом 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 1.09.2004р.

Таким чином, у суду немає законних підстав для встановлення факту проживання позивачки та померлого ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1989р. по 2004р., а також для визнання за нею права власності на майно, що було придбано ОСОБА_4 в цей період часу.

Також є безпідставною вимога про встановлення факту належності ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві власності земельної ділянки площею 0,127га та житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, оскільки даних про державну реєстрацію даного будинку немає, а законодавством передбачений певний порядок набуття права власності на новостворене майно. Земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2002р., копія його знаходиться в матеріалах справи.

На підставі викладеного ст. 74 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів.

Суддя