УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності за договором купівлі-продажу від 13 червня 2014 року належить квартира АДРЕСА_1. У спірній квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, які на його вимогу у добровільно порядку відмовляються звільнити спірне житло та знятись з реєстраційного обліку у цьому житловому приміщенні, і таким чином чинять йому перешкоди користуванні його власністю.

Ураховуючи зазначене, позивач на підставі ст. 116 ЖК України просив суд усунути перешкоди у користуванні його власністю, шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстраційного обліку у цьому житловому приміщенні.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 5 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4,

ОСОБА_5 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю, а саме - квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2015 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 5 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності обставин, зазначених у позові про те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні його власністю, проживаючи у його власній квартирі та будучи зареєстрованими у ній. При цьому послався на положення ст. 116 ЖК України та положення ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, посилався на те, що районним судом не були встановлені обставини, пов'язані з проживанням відповідачів у спірній квартирі та не прийнято до уваги, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року, яким попередньому власнику спірної квартири було відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів зі спірної квартири. При цьому зазначив, що позивачем були заявлені вимоги з посиланням на положення ст. 116 ЖК України та положення ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, а районний суд не врахував, що питання, пов'язанні з вимогами про виселення з приміщення, належного власнику, не регулюються ст. 116 ЖК України. Зазначив, що позивач не позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав, уточнивши свої позовні вимоги відповідно до вимог закону.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередній інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності за договором купівлі-продажу від 13 червня 2014 року належить квартира АДРЕСА_1. У спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також гл. 59 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-158 цс 14 від 5 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, позивач посилався на те, що він на законних підставах набув право власності на спірне житлове приміщення, у якому зареєстровані відповідачі, та з припиненням права власності особи, продавця квартири, втрачається право власності у членів його сім'ї.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12(далі - Постанова) відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У п. 17 Постанови зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст. ст. 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Проте у порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив обґрунтованість рішення районного суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, не усунув недоліків, допущених судом першої інстанції, формально пославшись на те, що позивач не позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав, уточнивши свої позовні вимоги відповідно до вимог закону, та не вирішив по суті спір.

У порушення наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, не навів мотивів відхилення доводів відповідача, фактично навівши перелік фактичних обставин, не визначився з тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову є передчасними, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик