УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

при секретарі Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька у супроводі матері терміном три роки з обовязковим поверненням дитини до постійного місця проживання;визнання незаконним утримання відповідачем за кордоном малолітньої ОСОБА_4 21.12.2011р.н.; зобовязання відповідача передати дитину батькові, змінивши місце проживання останньої та визначивши місце проживання дитини з батьком.

В процесі розгляду вказаної справи, в порядку забезпечення позову, позивач подав до суду заяву в якій просить відібрати малолітню ОСОБА_4, 21.12.2011р.н. від її матері відповідача ОСОБА_2 та передати дитину на опікування батькові ОСОБА_1 або органу опіки та піклування ЛРА ЛМР до розгляду справи по суті. Мотивує тим, що при наявності у ОСОБА_2 чинного рішення суду, яке надає їй право на виїзд дитини за кордон без згоди батька дає підстави вважати, що після повернення в Україну остання всупереч його волі знову вивезе дитину за кордон, що в подальшому, унеможливить отримання доказів по справі, а саме проведення допиту відповідача, явка якого протокольною ухвалою визнана обовязковою. Крім цього, проживання та перебування дитини з матірю протягом розгляду справи продовжує завдавати малолітній значної шкоди немайнового характеру, що проявляється в порушенні прав дитини на сімейне виховання батьком та бабусею, які проживають окремо. Також, наявні перешкоди у спілкування та прямого контакту дитини з батьком і бабусею, відповідно до встановленого рішенням суду порядку. Такої ж самої шкоди зазнає він та бабуся дитини, які позбавлені можливості брати участь у вихованні дитини.

Також, подав до суду заяву про звільнення від сплати судового збору за подання згаданої вище заяви. Мотивує тим, що є інвалідом 3-ї групи та враховуючи його доходи, не має фінансовою можливості оплатити судовий збір. Крім того, на його утриманні перебуває малолітня донька ОСОБА_4, 21.12.2011р. та матір ОСОБА_3, яка є непрацюючим пенсіонером, інвалідом за станом здоровя та дитиною війни.

Оглянувши матеріали справи, вивчивши подані заяви, суд вважає, що заява про звільнення від сплати судового збору підлягає до часткового задоволення, а заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Аналогічне положення закону міститься в ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

В аспекті цих норм, звільнення від сплати судового збору є крайнім заходом, який застосовується у випадку, коли неможливо надати відстрочку або розстрочку сплати судового збору.

Як вбачається з поданих заявником документів (а.с.5), останній є інвалідом 3 групи та за вирахуванням аліментів, отримує допомогу від 598,90 грн. до 723,90 грн.

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що сплата судового збору в повному розмірі і одразу, враховуючи майновий стан позивача негативно вплине на його фінансове становище.

Незважаючи на це, останній є особою працездатного віку та взмозі працювати і отримувати доходи.

Практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається позивач визначає вимогу про сплату судового збору як певний барєр, що має завадити поданню необґрунтованих та безпідставних позовів, звідки слідує, що отримавши відповідну заяву, суд має не тільки детально оцінити вартість позову та правильність його визначення й сплати, а й надати оцінку предмету, суті позовних та інших вимог, значенню для особи тих прав та інтересів, які вона намагається захистити в суді, наявності строків для захисту таких прав та іншим чинникам, які складуть уявлення судді про обґрунтованість заяви і наявність підстав для її прийняття. Комплексна оцінка вказаних обставин дасть суду можливість за внутрішнім переконанням прийняти рішення про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання про звільнення, зменшення та/або розстрочення чи відстрочення сплати судового збору.

В п. 53 рішення від 19.06.2001р., прийнятого у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини зазначив, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обовязків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом.

В цій же справі (п. 55) ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти

У справі яка розглядається встановлені законом обмеження у виді сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову мають розумну пропорційність в аспекті застосованих позивачем засобів, які останній прагне досягнути та не можуть вважатись завідомо непомірним тягарем для позивача, у звязку з чим, поряд з комплексною оцінкою всіх обставин справи, підстав для застосування крайнього заходу у виді звільнення від сплати судового збору суд не вбачає.

Враховуючи фінансове становище позивача та його можливість отримувати доходи, таким, що не завдасть обмежень його праву доступу до суду суд вважає відстрочку сплати судового збору, через що за подання згаданої заяви позивачу надає позивачу саме відстрочку, а не звільнення від сплати судового збору.

Крім того враховується, що під час відкриття провадження у вказаній справі, суд врахував фінансове становище позивача та з метою реалізації останнім його права на доступ до правосуддя, ухвалою від 18.04.2016р. відстрочив сплату судового збору за подання згаданого позову.

Спір, який стосується інтересів дитини на даний час розглядається по суті, у звязку з чим законна мета встановлених законом обмежень у виді сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову відповідає принципам, що закріплені в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Саму заяву про забезпечення позову належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Частиною 3 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не вичерпний перелік видів забезпечення позову закріплено в ч. 1 ст. 152 ЦПК України. Як зазначено в ч. 2 цієї статті, у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За змістом ст. ст. 161, 162, 163 СК України, відібрання дитини від батьків або одного з них можливе виключно за наслідками вирішення в загальному порядку цивільно-правового спору повязаного із захистом інтересів дитини, тобто за наслідками зясування в сукупності всіх обставин справи, які дадуть можливість прийняти рішення про визначення місця проживання дитини з батьком чи матірю.

Наведене свідчить про те, що відібрання дитини не відноситься до інших видів забезпечення позову, оскільки гарантії виконання можливого рішення про задоволення позову не можуть заміняти собою самого виконання.

Передача дитини до органу опіки та піклування ЛРА ЛМР взагалі на даний час є неможливим, адже такий захід можливий виключно у випадку, коли дитину не може бути передано на опікування батькам або одному з них. Вирішити таке питання в порядку розгляду заяви про забезпечення позову є неможливим, адже в процесі такого розгляду неможливо зясувати обставини, які виключають можливість залишення дитини з батьками або одним із них.

Більше того, вирішення такого питання без зясування всіх обставин справи буде безумовним порушенням права дитини на зростання в сімейному середовищі та крім цього, завдасть непоправної шкоди інтересам останньої, що не дає суду права вирішувати питання про передачу дитини органу опіки та піклування в порядку розгляду заяви про забезпечення позову.

Тому, заяву позивача про забезпечення позову належить відхилити належить

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у звязку з поданням ним заяви про забезпечення доказів та позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком задовольнити частково.

Відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. за подання ним заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком до ухвалення судового рішення у справі.

В задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Служба у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матірю за кордоном незаконним, зобовязання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Леньо С. І.