АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

15 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Чобіток А.О., Андрієнко А.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №277 віл 09.12.2005 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09.12.2005 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 277, згідно з яким банк зобов'язався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності кредит в сумі 6 000 000 доларів США. Як зазначалося в п. 1.1.3 кредитного договору, плата за користування кредитом в загальній сумі 3 000 000 доларів США (перший транш кредиту) становить 12%. Такий розмір процентів річних був прийнятним порівняно з іншими банками, а тому він погодився отримати кредит саме у відповідача.

В подальшому виявилося, що кредитний договір він уклав під впливом обману, оскільки в п. 3.6.1 кредитного договору зазначено про те, що проценти нараховуються на фактичну заборгованість за кредитом з розрахунку рік - рівний 360 дням. Внаслідок зазначеної умови фактичний розмір процентів був більшим, ніж вказаний у кредитному договорі.

Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору формування його волі відбулося не вільно, а внаслідок недобросовісних дій банку, що полягали у повідомленні йому розміру процентної ставки нижчої, ніж встановлено умовами кредитного договору, з застосуванням нечесної підприємницької практики в розумінні ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка полягала у наданні у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, що ввело його в оману, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що внаслідок порушення норм процесуального права судом було неправильно застосовано норми матеріального права. Не застосувавши ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов помилкового висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню лише у випадку доведеності факту введення в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Також є хибним висновок суду в тій частині, що кредитний договір є дійсним, оскільки він укладений в письмовій формі, підписаний повноваженими особами, містить всі суттєві умови, які були узгоджені сторонами. Застосовуючи нестандартну кількість днів у році (360) для нарахування суми процентів, що підлягають до сплати, банк фактично приховав дійсний розмір процентної ставки.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія судців дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що спірний правочин був здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення правочину.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як вбачається з матеріалів справи, 09 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №277, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами до нього, що можуть бути укладені в майбутньому і що складатимуть невід'ємну частину цього договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, а також інші платежі передбачені цим договором (п.1.1).

Кредит надається в сумі 6 000 000 доларів США ( п.1.1.1).

Термін користування кредитом: до 16.00 год. 09 грудня 2010 р. ( а.с.1.1.2).

Плата за користування перших траншів кредиту в загальній сумі 3 000 000 доларів США складає 12% річних ( п.1.1.3).

Проценти нараховуються на фактичну заборгованість за кредитом, із розрахунку рік - рівний 360 дням, місяць - календарній кількості днів.

Судом також встановлено, що в період з 09 березня 2006 року по 13 липня 2011 року до вказаного договору було укладено 17 додаткових угод, якими змінювались суми траншів та розмір відсотків за користування кредитом (а.с.11-18).

Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання позивача на те, що банк порушив його права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, оскільки підписавши вказаний договір позивач підтвердив свою обізнаність з його умовами, не заперечував проти них, погодився на отримання коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного, позивачем суду не надано.

Неправильне розуміння позивачем умов договору при його укладенні не є підставою для визнання правочину недійсним.

Постановою правління Національного банку України від 18.06.2003 р. за №255 затверджено Правило бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України.

Відповідно до п.п.1.16, 1.17, 1.18 вказаних Правил, умови нарахування та сплати доходів і витрат (дата нарахування, термін сплати за обумовлений період, метод визначення умовної кількості днів, період розрахунку тощо) , а також неустойки в разі порушення боржником зобов'язання визначаються договором між банком і контрагентом згідно з вимогами законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів національного банку України. Розрахунковий період для нарахування процентних доходів (витрат) визначається договором відповідно до вимог законодавства України. Для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» - передбачає, що дл я розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод 30/360» - передбачає , що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році-360,у місяці -30.

Отже, метод розрахунку процентів, передбачений кредитним договором №277 від 09.12.2005 року повністю відповідає вимогам законодавства України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в тій частині, що застосовуючи нестандартну кількість днів у році (360) для нарахування процентної ставки, банк фактично приховав дійсний розмір процентної ставки - 12,17% річних замість 12% річних є необґрунтованими.

Не є підставою для задоволення позову і та обставина, що проценти за договорами депозитного вкладу нараховувались відповідачем з розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році.

Позивач, підписавши договір та ознайомившись з усіма його умовами, мав можливість розрахувати розмір процентної ставки з застосуванням нестандартної кількості днів у році та відкликати свою згоду на укладення договору протягом встановленого законом строку.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав не доведення обставин укладення договору з використанням нечесної підприємницької практики та укладення під впливом обману відповідає фактичним обставинам справи.

Оскаржуване судове рішення не містить висновків з приводу можливості застосування ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» лише у випадку доведеності факту введення споживачів в оману шляхом залучення коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7257/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.