АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Скакун К.А.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення розміру часток в квартирі, що є спільною сумісною власністю, та припинення спільної сумісної власності на нерухоме майно, та за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 в лютому 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі.

Вказувала на те, що з 24 вересня 2006 року по 30 червня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. 25 квітня 2008 року за спільні кошти вони придбали 3-х кімнатну квартиру в АДРЕСА_1, яка є спільною власністю подружжя. За спільною згодою сторін реєстрація права власності на дану квартиру здійснена на ім'я ОСОБА_4.

Зазначала, що ОСОБА_4 в добровільному порядку відмовляється укласти угоду про виділ часток в належній сторонам квартирі і не визнає, що їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. З урахуванням уточнених під час розгляду справи позовних вимог просила визначити, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в праві спільної

_________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/1422/16 Головуючий у 1 інстанції: Семенок О.В.

Категорія: 46 Доповідач: Литвинюк І.М.

сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., є рівними і складають по 1/2 частки квартири. Також просила припинити право спільної сумісної власності її та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м..

ОСОБА_4 в травні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Вказував на те, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3, за її згодою, 25 квітня 2008 року він придбав трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана у ОСОБА_7 за ціною 348 450 грн., що було еквівалентно 69 000 дол. США.

В п.4 договору купівлі-продажу зазначено, що за погодженням сторін продаж зазначеної квартири провадиться за 14 427,00 грн., що не відповідає дійсності. Тому

просив визнати недійсним п.4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1679 в ЧКОБТІ від 14 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 червня 2016 року дані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Визначено, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., є рівними і складають по 1/2 частки квартири.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,80 кв.м., в тому числі житловою площею 40,00 кв.м., припинено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2014 року на зазначену квартиру.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 жовтня 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4, а в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В апеляції посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінку доказам, які беззаперечно доводять обґрунтованість реальної ціни квартири на той час, а не в розмірі кількох середніх заробітних плат.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира ОСОБА_4 придбана під час шлюбу з ОСОБА_3, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не встановлено домовленості щодо поділу квартири, частки сторін є рівними і складають по 1/2 частки квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_4 на обґрунтування позовних вимог докази не доводять факту вчинення будь-яких порушень при укладенні договору купівлі-продажу, які можуть бути підставою недійсності правочину.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що з 24 вересня 2006 року по 20 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

25 квітня 2008 року ОСОБА_4, за згодою ОСОБА_3, було укладено договір купівлі-продажу , за яким придбано у ОСОБА_5 трьохкімнатну квартиру за адресою - АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2008 року посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Лірниченко Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №1679 в ЧКОБТІ від 14 травня 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що набута за час шлюбу квартира належить дружині ОСОБА_3 та чоловікові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, що також підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 березня 2015 року, яким встановлено обставини, що спірна квартира у АДРЕСА_1, яка придбана під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 у придбанні квартири не брала участі, а тому квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на положення ч. 1 ст. 60 СК України, є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження належними доказами також посилання в апеляції на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_9, які отримані останнім за договором позики, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відтак, у подружжя крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартири, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира по АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_4, а тому частки останніх у ній є рівними - по 1/2 частині за кожним. З огляду на це є безпідставними і недоведеними вимоги

Доводи апеляційної скарги щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України, зокрема правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Як встановлено судом на підставі вищенаведених обставин справи, договір купівлі-продажу спірної квартири містить усі істотні умови і підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто покупець і продавець при підписанні договору купівлі-продажу не заперечували дійсність цього договору, ціну та передачу грошей до підписання договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не надано оцінку доказам, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ні рієлторський висновок, ні договір завдатку, ні розписка не є належними доказами на обґрунтування ціни квартири, яка узгоджена сторонами договору купівлі-продажу, та не спростовують висновок суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: