Номер провадження: 22-ц/785/7176/16
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє вимоги на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна про визнання фіктивним правочином,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє вимоги на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна про визнання фіктивним правочином - договір позики укладений 24 січня 2013 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 рокута ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, стягнути з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1470 гривень.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74-77 ЦПК України.

З урахуванням вимог ст. 305 ЦПК, згідно якої неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи та урахуванням присутності представника ОСОБА_2, перешкоди для розгляду справи відсутні.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи, відповідно яких 24 січня 2013 року ОСОБА_3 як позикодавець та ОСОБА_2 як позичальник уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. за р.№ 84.

Пункт п.1 цього договору позики встановлює, що позикодавець, при укладенні цього договору передав у власність позичальника до 24.07.2013 року грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Пунктом 2 цього договору встановлено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві одержані у позику грошові кошти до 24.07.2013 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2013 року стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер : НОМЕР_2, борг за договором позики від 07 травня 2012 року у розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) грн. 00 коп.; борг за договором позики від 04 вересня 2012 року у загальному розмірі 11 679 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят дев'ять) грн. 57 коп.; борг за договором позики від 24.01.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. за р.№ 84, у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 1 146 (одна тисяча сто сорок шість) грн. 80 коп. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання.

Також встановлено, що згідно нотаріально посвідчених заяв від 24 січня 2013 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент підписання договору позики від 24 січня 2013 року були неодружені та однією сім'єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживали.

У відповідності до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У відповідності до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином або взагалі можуть не мати правової мети.

Ознака фіктивності має бути властива діям обох сторін правочину. У випадку, коли одна сторона діяла лише для вигляду, а друга - мала за мету досягти правового результату, такий правочин не являється фіктивним.

Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка звернулася до суду із позовом про визнання такого фіктивного правочину недійсним, тобто саме на позивача законом покладено обов'язок доведення відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків на момент вчинення правочину.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених вище норм права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що укладений правочин є фіктивним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та зазначає, що апелянт не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог .

Крім того, згідно пояснень (а.с. 76-79) позивач зазначає, що повернув вже ОСОБА_3 13000грн. в рахунок боргу, а 25200 грн. з суми 70000 грн. йому позичив його батько, при цьому вказує на те, що його, при укладенні оспорюваного правочину було введено відповідачкою в оману. Тому, колегія вважає, що вказані обставини самого позивача спростовують фіктивність правочину, який характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, а вимоги про визнання цього правочину з підстав ст..230 ЦК України позивачем не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що при укладенні оспорюваного правочину вони з відповідачкою проживали однією сім'єю, тому цей правочин є фіктивним, є неспроможними з огляду на те, що вказаний факт не являється ознакою фіктивності правочину.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані, тому, висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє вимоги на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна про визнання фіктивним правочином - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

С.О. Погорєлова