Справа №265/4410/16-ц
Провадження №2/265/1762/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі Цепа К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на кооперативну квартиру в порядку спадкування,

третя особа: Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія», -

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання за ним права власності на кооперативну квартиру № 17, розташовану в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі в порядку спадкування.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 29 листопада 2015 року помер його батько ОСОБА_2, який проживав на день смерті за адресою: АДРЕСА_1. На день його смерті залишилось спадкове майно у вигляді даної кооперативної квартири. Він прийняв спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу ОСОБА_3 Крім нього спадкоємців за законом першої черги після смерті батька немає. Проте він не може оформити свої спадкові права, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на кооперативну квартиру. Зазначав, що дана кооперативна квартира була надана його батькові на підставі ордеру за № 000503 серії КО від 18 травня 1987 року. Згідно довідки ОСБББ «Надія» від 19 листопада 2015 року, пай за квартиру в сумі 8 170 рублів був виплачений ним повністю.

Проте постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 01 червня 2016 року про відмову у здійсненні нотаріальних дій, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_2, у звязку з тим, що право власності на квартиру не було зареєстровано належним чином. Вважає, що його батько, ОСОБА_2, свого часу правомірно набув право власності на спірну кооперативну квартиру АДРЕСА_3, оскільки вказана квартира була надана йому на підставі ордеру, а у подальшому він повністю виплатив пайовий внесок за квартиру в сумі 8 170 рублів, а виникнення права власності на момент виплати паю не залежало від державної реєстрації до набрання законної сили Цивільного кодексу України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмеження» від 2004 року. Обовязкове оформлення права власності на кооперативну квартиру також не передбачалось законодавством, яке діяло на момент виплати паю за квартиру. Після смерті ОСОБА_2 виник спір про підтвердження його права власності на вказану квартиру, у звязку з чим він не може оформити свої спадкові права, хоча згідно діючого законодавства після смерті батька йому належить зазначена квартира у порядку спадкування.

Просив суд визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, який помер 29 листопада 2015 року,

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Маріупольської міської ради, ОСОБА_4, діюча на підставі довіреності, до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала.

Представник третьої особи ОСББ «Надія», у судове засідання не з'явився, від голови якого, ОСОБА_5, до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за їхньою відсутністю, проти задоволення позову не заперечувала.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Положення ст. 328 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції 1991 року), який діяв до набрання чинності ЦК України (в редакції 2004 року), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначалось, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції 2004 року), де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири.

Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (2004 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004 року).

Також законодавцем у 1987 році не визначалось необхідності отримання власником кооперативної квартири правовстановлюючого документа на відповідне нерухоме майно.

Судом за матеріалами справи встановлено, що за ордером № 000503 серії КО від 18 травня 1987 року на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради № 136/2 від 05 травня 1987 року ОСОБА_2 на родину з трьох осіб, у тому числі: дружину ОСОБА_6, сина ОСОБА_1 була надана у користування двокімнатна квартира № 17, розташована в будинку № 27 по провулку Ризькому в м. Маріуполі.

З технічного паспорту від 07 липня 2016 року, складеного на імя ОСОБА_1, Маріупольським БТІ на квартиру АДРЕСА_2, вбачається, що загальна площа вказаної двокімнатної квартири становить 48,2 кв. м., а житлова 27,5 кв. м.

Водночас, згідно довідки Маріупольського БТІ № 1082 від 13 квітня 2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2, не зареєстровано.

Як вбачається з довідки за вих. № 131 від 19 листопада 2016 року за підписом голови ОСББ «Надія» ОСОБА_5, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3, сплативши у повному обсязі пайовий внесок за дану квартиру в сумі 8 170 рублів. Будинок був введений в експлуатацію у серпні 1987 року.

Отже на підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 правомірно свого часу набув право власності на кооперативну квартиру № 17, розташовану в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі, згідно діючого на той момент законодавства України (ст. 15 Закону «Про власність»).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 30 листопада 2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_2 помер 29 листопада 2015 року, актовий запис № 2034.

Відповідно до свідоцтва про народження серія ІІ-ЕД № 289290, виданого Кременським районним ЗАГСом Ворошиловградської області, ОСОБА_1 народився 31 серпня 1976 року, батьками якого зазначені: батько - ОСОБА_2, та мати ОСОБА_6.

Отже, позивач, ОСОБА_1, є сином померлого ОСОБА_2, та відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

При цьому зі спадкової справи № 17/2016 до майна померлого ОСОБА_2, заведеної 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вбачається, що 06 квітня 2016 року до нотаріуса звернувся ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини з чого б вона не складалась та де б вона не знаходилась, після смерті його батька, ОСОБА_2, на підставі якої йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 червня 2016 року на вклад, з належними до нього відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у ТВБВ № 10004/0497 філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» у філії ТВБВ № 10004/0459 на рахунку № 7, вартість спадкового майна 5 865 гривень 45 копійок.

Крім того, 01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № 17, розташовану в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі, яка є особистою власністю спадкодавця, ОСОБА_2, та яку він прийняв.

Проте постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за № 160/02-31 від 01 червня 2016 року, ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № 17, розташовану в будинку № 27 по провулку Ризькому у місті Маріуполі у звязку з тим, що право власності на дану квартиру не було зареєстровано належним чином за спадкодавцем.

Зокрема, в матеріалах спадкової справи наявна довідка ОСББ «Надія» від 07 квітня 2016 року, яка підтверджує факт реєстрації та спільного проживання позивача ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем, ОСОБА_2, на день його смерті 29 листопада 2015 року, за адресою: АДРЕСА_4. Крім того, в довідці зазначено, що в даній квартирі на день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована його колишня дружина, ОСОБА_6.

Проте, як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-НО № 218212 від 11 лютого 2000 року, виданого Орджонікідзевським Відділом РАГС м. Маріуполя, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано 11 лютого 2000 року, актовий запис № 73.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

В сенсі ст. 1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та які народилися після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, відповідно до положень ст.1261 ЦК України, до першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 належить лише його син, ОСОБА_1, оскільки на день смерті померлий не перебував у шлюбі, що, зокрема, зазначено у спадковій справі № 17/2016.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що кооперативна квартира № 17, розташована в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі, входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_2, оскільки останній набув свого часу право власності на зазначену квартиру на законних підставах.

Відповідно до статті ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За таких підстав позивач ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після померлого батька, ОСОБА_2, у вигляді кооперативної квартири № 17, розташованої в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем, подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини та не заявляв про відмову від спадщини.

Так, у спадковій справі № 17/2016, заведеної приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 до майна померлого ОСОБА_2, вбачається, що інші спадкоємці, окрім позивача ОСОБА_1, які бажають прийняти спадщину після його смерті, відсутні.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

В сенсі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Згідно положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зокрема, як вбачається з правових позицій, висловлених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, яке було обговорено та взято до відома на засіданні Пленуму 01.03.2013 року, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Відповідно до п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05. 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Таким чином, приймаючи до уваги те, що право власності на спірну кооперативну квартиру у ОСОБА_2 свого часу виникло правомірно, оскільки він повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, а також те, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину у вигляді даної квартири після померлого батька, але не отримав свідоцтва про право на спадщину з причин відсутності правовстановлюючих документів на неї, що не позбавляє його права на спадщину, суд вважає за можливе визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на кооперативну квартиру в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на кооперативну квартиру № 17, розташовану в будинку № 27 по провулку Ризькому в місті Маріуполі загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_2, померлого 29 листопада 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Мельник І.Г.