Справа № 381/3647/15-ц Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/566/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 10.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря: Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулися до суду з позовом про солідарне стягнення із ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 170 431,77 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 6 липня 2015 року становить 3 580 771,51 грн., а також понесених витрат по сплаті судового збору.

Вимоги позову мотивовані тим, що 23 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КІF0GА, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит 41 713,58 дол. США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 23 червня 2018 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_3, банком та ОСОБА_4 було укладено договори поруки з кожним окремо, згідно яких поручителі зобов'язалися солідарно відповідати перед кредитором за не належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

Позивач вказав, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, натомість ОСОБА_2 своїх зобов'язань належним чином не виконувала, своєчасно платежі в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих відсотків не вносила, а тому станом на 6 липня 2015 року у неї утворилася заборгованість.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 червня 2008 року № КІF0GА у розмірі 40 545,94 дол. США, що за курсом відповідного службового відрядження НБУ від 6 липня 2015 року складає 852 276,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов лише в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції дійшов висновку, що позичальник ОСОБА_2 порушила умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконали обов'язків, покладених договорами поруки, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог позову, суд виходив з їх недоведеності, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не в повній мірі узгоджується з умовами кредитного договору та положеннями закону, а як наслідок не дає достатніх правових підстав для стягнення кредитних коштів у заявленому розмірі.

Крім того, до позовних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором судом було застосовано позовну давність в один рік, яка передбачена ч. 2 ст. 258 ЦК України, з одночасним звільненням відповідачів від її сплати на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КІF0GА, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит 41 713,58 дол. США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 23 червня 2018 року включно

Погашення заборгованості за цим договором мало здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 788,11 дол. США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди та комісії.

З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши ОСОБА_2 грошові кошти у сумі, визначеній кредитним договором, що також підтверджується заявою на видачу готівки від 24 червня 2008 року № 1.

Звертаючись до суду з позовом, представник банку вказав, що позичальник порушив умови кредитного договору та вимоги цивільного законодавства, не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого станом на 6 липня 2015 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 170 431,77 дол. США, що за курсом НБУ від 6 липня 2015 року складає

3 580 771,51 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 40 545,94 дол. США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 28 713,59 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 7 665,20 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 85 379,91 дол. США, штрафу (фіксована частина) - 11,90 дол. США та штрафу (процентна складова) - 8 115,23 дол. США, що має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 8.1. договору, за користування кредитом позичальник зобов'язався сплачувати банку відсотки у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та винагороду за резервування ресурсів (комісію) у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Згідно із п. п. 4.1., 4.2. договору, для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування коштів у розмірі, зазначеному у п. 8.1. договору.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У порушення вказаних вимог закону позивач надав до суду облікові документи, які суперечать умовам кредитного договору і не довів точної суми заборгованості, зокрема, не зазначив розміру процентної ставки за користування коштами, оскільки в кредитному договорі, договорах поруки та в розрахунку заборгованості ці розмірі відрізняються, не надав детального розпису сукупної вартості кредиту та графіку погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків, що є невід'ємною частиною договору, що в сукупності дає підстави для висновку про недоведеність посилань банку про те, що відповідач ОСОБА_2 не доплачувала суму відсотків за користування кредитом. При цьому, в представлених суду копіях квитанцій вбачається, що відповідач тривалий час сплачувала достроково тіло кредиту та сплачувала в повному обсязі нараховані відсотки, а тому не зрозуміло, звідки виникла заборгованість по комісіям та яким чином відбувалося її нарахування з огляду на п. 4.3. кредитного договору.

Так, в суму нарахованої заборгованості за кредитним договором увійшов штраф в сумі 11,90 доларів США, однак в п. 5.3 договору передбачено, що за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш як на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову, а тому суд першої інстанції вірно вважав, що нарахування штрафу (фіксована частина) в доларах США є незаконним. Більше того, позивачем безпідставно нараховано штраф (процентна складова) в сумі 8 115,23 дол. США, що становить 5 % від суми 162 304,64 дол. США, в яку входить пеня на суму 85 379,91 дол. США, оскільки згідно з вимогами ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку (пеню) не можуть бути нараховані.

Натомість представник ПАТ КБ «Приват Банк» в жодне із судових засідань як в суді першої інстанції так і при перегляді рішення в апеляційному порядку не з'являвся, хоча повідомлявся належним чином, будь-яких усних чи письмових пояснень з приводу здійсненого розрахунку заборгованості суду не надав, а в апеляційній скарзі обмежився зазначенням лише норм цивільного закону, що регулюють забезпечення виконання зобов'язань та правові наслідки у разі його порушення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості нічим не підтверджений, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом у справі.

Поруч з цим колегія суддів не може погодитися із застосованим судом першої інстанції механізмом обчислення суми пені (неустойки) та звільненням відповідачів від її сплати.

Умовами кредитного договору було передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, останній сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (п. 8.4.).

Відповідно до п. 5.3. договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4. договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видавався в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру неустойки за рішенням суду можливе за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Крім того, істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Однак, звільняючи відповідачів від сплати неустойки, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 212-214 ЦПК України не встановив усіх фактичних обставин справи, зокрема, не перевірив та не вмотивував чи перевищує заявлений розмір неустойки розміру збитків у відповідності до ст. 551 ЦК України, навів свій розрахунок розміру неустойки, який не відповідає вимогам кредитного договору та нормам закону, а також не з'ясував ступінь виконання зобов'язання боржником та поручителів, їх майновий стан тощо.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять належних доказів, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки (пені) за кредитним договором чи для звільнення від її сплати, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір неустойки, який підлягає до стягнення, у сумі 25 025,07 дол. США, що за курсом НБУ від 6 липня 2015 року складає 525 776,72 грн. Таке стягнення обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та відповідає умовам кредитного договору щодо нарахування пені у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 23 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3, ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 було укладено договори поруки з кожним окремо, згідно яких поручителі зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за не належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору, в тому числі сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Стягнувши з боржника та поручителів як солідарних боржників на користь банку заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 554 ЦК України.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України №6-511цс15 від 11 листопада 2015 року.

У даній справі предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає.

Таким чином, із позичальника ОСОБА_2 та з кожного з поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4 окремо на користь ПАТ КБ «Приват Банк» підлягає до стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 40 545,94 дол. США, що за курсом НБУ від 6 липня 2015 року складає 852 276,00 грн. та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 525 776,72 грн., а всього 1 378 052,72 грн.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з кожного із відповідачів на користь позивача необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати, а саме 3 654 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 4019,40 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 7 673,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2015 року скасуватита ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 червня 2008 року № КІF0GА у розмірі 40 545,94 дол. США по тілу кредиту, що за курсом НБУ від 6 липня 2015 року складає 852 276 грн. 00 коп., та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 525 776 грн. 72 коп., а всього 1 378 052 грн.72 коп.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 червня 2008 року № КІF0GА у розмірі 40 545,94 дол. США по тілу кредиту, що за курсом НБУ від 6 липня 2015 року складає 852 276 грн. 00 коп., та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 525 776 грн. 72 коп., а всього 1 378 052 грн.72 коп.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» по 2 557 грн. 80 коп. сплаченого судового збору з кожного.

Рішеннянабирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В.Ігнатченко

судді: В.І.Антоненко

М.А.Поліщук