АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Маліновська В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві про оспорювання батьківства та виключення із запису як батька з актового запису про народження дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила виключити відомості про батьківство ОСОБА_3 з актового запису Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського району управління юстиції у місті Києві.

В мотивування вимог посилалася на те, що її син ОСОБА_3 не може бути батьком ОСОБА_4, оскільки він коли був неповнолітній хворів на свинку, мав 4 дружини, та не мав дітей, а під час вагітності відповідача вона казала, що це її дитина, а не дитина сина; дитина не схожа на батька та його родичів, не схожа на бабусю чи дідуся; в неї, її покійного сина та у відповідача різні групи крові.

Крім того, на протязі усього шлюбу відповідач вела аморальний спосіб життя, її неодноразово бачили в компаніях сторонніх чоловіків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що відповідно до п. 1.4. Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи Затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 p. за № 252/788, проводити експертизу у відділенні можуть працівники бюро - судово-медичні експерти, які пройшли підготовку з судово-медичної імунології. Апелянт зазначає про безпідставність повернення матеріалів експертною установою без експертизи, у проведенні якої суд не сприяв.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 липня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 16.07.1999 року зроблено запис за № 102, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 16.07.1999р. (а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилась дочка - ОСОБА_4, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 28.05.2002р. зроблено відповідний актовий запис за № 624, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві 28.05.2002р., в якому зазначено в графі «мати»: ОСОБА_2, «батько» - ОСОБА_3 (а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.3).

Відповідно до ст. 133 зазначеного Кодексу, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік батьком дитини.

Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 i 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Способи оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини встановлені положеннями ст. 137 СК України, згідно якої якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства.

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред'явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці.

Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.

До вимоги про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Так, у випадку, передбаченому ч. 1 цієї статті, оспорення батьківства після смерті того, хто записаний батьком дитини, можливе у випадках, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства. Якщо на момент народження дитини цей чоловік помре, оспорити його батьківство на підставі цієї заяви зможуть його спадкоємці.

Частиною 2 ст. 137 СК України - коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень ст. 37 ЦПК України про процесуальне правонаступництво в цивільних справах.

Випадок, вказаний у ч. 3 цієї статті, - оспорювання батьківства після смерті особи стосується випадків, коли через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла. Однак на відміну від перших двох ситуацій право на оспорювання батьківства мають не будь-які спадкоємці померлого, а лише його дружина, батьки та діти, тобто лише спадкоємці першої черги.

У зазначених випадках батьківство оспорюється шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини.

Аналогічні роз'яснення викладені і в пункті 12 Постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де зазначено, що статтею 137 СК України передбачено можливість оспорювання батьківства після смерті особи, записаної батьком дитини та викладено процесуальний порядок вчинення таких дій.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір'ю дитини (статті 126, 127 СК).

Відповідно до п.п. 11, 12 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 визначено судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК), - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство.

Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини.

У ст. 137 СК України встановлено випадки, коли батьківство особи може бути оспорене після її смерті, наведено перелік осіб, які можуть звертатися в суд з позовом.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а із позовом ОСОБА_1 звернулася 07.10.2015 року, тобто до спливу шестимісячного строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Разом з тим, доказів того, що після померлого є спадкове майно, і позивач є спадкоємцем суду не надано.

Крім того, положення ч.3 ст. 137 СК вказують на те, що позивач навіть якщо і є спадкоємцем після смерті свого сина, має надати докази поважних причини, через які ОСОБА_3 не знав про те, що він записаний батьком дитини.

Судом протягом слухання справи достовірно встановлено, що ОСОБА_3 за свого життя знав, і не міг з будь-яких причин не знати, що він записаний батьком ОСОБА_4

Матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_3 за життя оспорював своє батьківство відносно доньки ОСОБА_4

Таким чином, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 не має права для звернення до суду з даним позовом, так як в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_3 за життя знав, що він був записаний батьком дитини.

Доводи скарги щодо необізнаності сина позивача про те, що він не є біологічним батьком дочки відповідача правового значення не мають, так як відповідно до ч. 3 ст. 137 СК України, право у спадкоємців на звернення з позовом про оспорювання батьківства може виникнути лише при доведеності того, що померлий батько не знав, що записаний батьком дитини.

Такі обставини позивач не довела, а тому суд правомірно відмовив в задоволенні клопотання про повторне призначення генетичної експертизи та відмовив в задоволенні позову.

Хоча у справі, яка переглядається, суд ухвалюючи судове рішення та вказуючи на те, що позивач не надала доказів відсутності кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, неправильно застосував норму ч. 3 статті 137 СК України, однак установивши вищезазначені фактичні обставини, суд вірно вирішив спір по суті та відмовив у задоволенні позову про оспорювання батьківства та виключення із запису як батька з актового запису про народження дитини.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку про те, що судове рішення першої інстанції слід залишити без змін.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді