УХВАЛА іменем україни
03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

МостовоїГ.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у формі боргової розписки. За умовами вказаного договору ОСОБА_4 отримав від нього позику у розмірі 32 251 грн та взяв обов'язок повернути кошти 30 листопада 2013 року, а також зобов'язався у випадку неповернення ним коштів у зазначений строк повернути подвійну суму - 64 502 грн.

Оскільки ОСОБА_4 борг не повернув, ОСОБА_3 просив стягнути суму боргу в подвійному розмірі, моральну шкоду, яку він оцінив у 10 тис. грн, та витрати на правову допомогу.

Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що відповідач йому борг не повернув до цього часу. Розписка від 23 грудня 2014 року, яку надав відповідач, стосується відмови від вимог майнового та морального характеру з приводу спричинення тілесних ушкоджень.

ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив, що дійсно 26 вересня 2013 року він отримав в борг від ОСОБА_3 32 251 грн, про що була складена боргова розписка. У випадку неповернення зазначеної суми боргу 30 листопада 2013 року він повинен згідно з розпискою повернути подвійну суму. Борг він повернув і ОСОБА_3 23 грудня 2014 року написав розписку про те, що не має до нього претензій матеріального та морального характеру.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 251 грн боргу за договором позики, 32 251 грн за прострочення виконання зобов'язання, 645 грн 02 коп. в рахунок повернення судового збору, 2 165 грн понесених витрат на правову допомогу. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року змінено та абзац другий резолютивної частини рішення викладено в новій редакції, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 251 грн боргу за договором позики, 24 597 грн 48 коп. індексу інфляції за весь час прострочення, 1 569 грн 22 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 585 грн 18 коп. в рахунок повернення судового збору, 2 165 грн понесених витрат на правову допомогу. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_5 32 251 грн боргу та 32 251 грн за прострочення виконання зобов'язань, суд першої інстанції виходив із того, що в процесі розгляду справи знайшов своє підтвердження факт невиконання відповідачем зобов'язань, передбачених умовами укладеного договору позики. Відмовляючи в частині відшкодування моральної шкоди, суд посилався на те, що як умовами договору позики, так і приписами глави 71 ЦК України не передбачено відповідальності за невиконання договірних зобов'язань у виді відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а відповідачем не доведено факту повернення ним суми боргу в повному обсязі відповідно до умов укладеного договору позики. Наявність розписки про отримання ОСОБА_4 грошової суми саме у позивача свідчить про невиконання боржником умов договору та неповернення ним коштів.

Також апеляційний суд зазначав наступне.

У матеріалах справи наявна копія постанови слідчого СВ Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області від 23 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження за результатам перевірки заяви ОСОБА_3 від 04 грудня 201 року стосовно завдання йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 (а. с. 86). У мотивувальній частині постанови зазначено, що 23 грудня 2014 року до СВ Сосницького РВ надійшла заява від потерпілого ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження. До матеріалів справи додана заява ОСОБА_3 від 23 грудня 2014 року на підтвердження відсутності у нього претензій за фактом завдання йому тілесних ушкоджень (а. с. 87).

Розписка ОСОБА_3 від 23 грудня 2014 року про відсутність у нього матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_4, на яку посилається останній, не прийнята судом першої інстанції до уваги як належний доказ у справі, оскільки з її змісту не вбачається, що вона видана на виконання відповідачем своїх зобов'язань зі сплати боргу саме за борговою розпискою від 26 вересня 2013 року (а. с. 29).

Разом із тим, дійшовши правильного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_4 32 251 грн боргу за договором позики та вмотивувавши даний висновок, суд першої інстанції безпідставно визначив, що підлягає і стягненню також 32 251 грн за прострочення виконання зобов'язання.

Виходячи із змісту ст. 1050 ЦК України у разі порушення договору позичальником, якщо предметом позики виступали грошові кошти, то застосовуються правила ст. 625 ЦК України, відповідно до якої позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведеною вище нормою не визначено таку можливість суду у випадку прострочення боржником грошового зобов'язання стягувати з нього подвійну суму боргу. За змістом статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_4 32 251 грн за прострочення виконання зобов'язання суперечить наслідкам, передбаченим законом для позичальника, який прострочив виконання зобов'язання з повернення позики.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд, враховуючи що ОСОБА_3 ставилася вимога про відповідальність боржника ОСОБА_4 за порушення ним грошового зобов'язання, дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми боргу.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Установлено, що 26 вересня 2013 року ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_3 кошти в сумі 32 251 грн та зобов'язався повернути їх 30 листопада 2013 року, а у разі неповернення в зазначений строк сума боргу становитиме вдвічі більше - 64 501 грн. На підтвердження отримання грошової позики та визначення строку її повернення відповідач написав розписку, оригінал якої знаходився у позивача та був наданий ним під час розгляду справи судом першої інстанції (а. с. 6, 30).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На порушення зазначеної норми апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України (індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми боргу) - не заявляв, про що свідчить позовна заява та заява про зміни до позовної заяви (а. с. 2, 28).

Що стосується стягнення судом першої інстанції 32 251 грн боргу за договором позики та 32 251 грн за прострочення виконання зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Укладаючи договір позики та зазначаючи про те, що ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_3 32 251 грн та зобов'язався повернути їх 30 листопада 2013 року, а у разі неповернення в зазначений строк сума боргу становитиме вдвічі більше - 64 501 грн, сторони в силу положень ст. 638 ЦК України досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про стягнення саме цих коштів є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Оскільки апеляційний суд при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог та ухвалив судове рішення, яке обґрунтованим визнати неможна; на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки районного суду, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року скасувати, рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк Г.І. Мостова О.М. Ситнік