Номер провадження: 22-ц/785/1340/16
Головуючий у першій інстанції Споришева Н. І.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Решетник М.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» про витребування земельної ділянки із незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014р. ОСОБА_2 звернувся до суду зпозовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» (далі-ТОВ «ВНФ «Зеленогірське») про витребування земельної ділянки із незаконного володіння.

Зазначав, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Любашівським районним відділом земельних ресурсів 11.03.2004р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2006р., йому належать дві земельні ділянки, кожна площею по 2,18 га, які розташовані в межах території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області.

Відповідно до договорів оренди від 25.04.2005р., його земельна ділянка, а також і земельна ділянка його покійної матері, яку він успадкував, знаходилися в оренді у ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» строком на 5 років.

Про намір поновлення договору оренди на новий строк та умови орендної плати, відповідач його не повідомляв, і без відповідних правових підстав продовжує користуватися цими земельними ділянками. Він письмово попереджав відповідача про те, щоб його земельні ділянки в 2014р. не оброблялися, але відповідач не прийняв його заяву до уваги.

Вважаючи, що відповідач незаконно і безпідставно користується його майном та перешкоджає йому, як власнику, розпоряджатися ним, позивач на підставі ст.ст. 202, 203, 204, 321, 387 ЦК України, просив витребувати у відповідача зазначені земельні ділянки та зобов'язати його не перешкоджати йому (позивачу) у користуванні ними.

Представник відповідача позов не визнав, указував на те, що позивач отримував орендну плату за дві земельні ділянки, що бланки договорів люди брали до дому і відповідач не міг прослідкувати ким саме підписувалися договори.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03.11.2015р. позов задоволено: зобов'язано ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» повернути ОСОБА_2 дві земельні ділянки, кожна площею по 2,18 га, які розташовані на території Гвоздавської сільської ради та належать йому на праві власності, та не чинить йому перешкоди у їх користуванні.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що видно з поштового повідомлення. ОСОБА_2 у заяві зазначає, що через несприятливі погодні умови прибути у судове засідання на 28.01.2016р. він не може, просить перенести справу на іншу дату. Проте клопотання позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки воно є безпідставним. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка позивача у судове засідання, повідомленого належним чином, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, видані Любашівською районним відділом земельних ресурсів 11.03.2004р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2006р., позивач є власником двох земельних ділянок, кожна площею по 2,18 га, які розташовані в межах території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області.

Позивач просив відповідача вказані земельні ділянки не обробляти, маючи намір володіти, користуватися та розпоряджатися ними на свій розсуд.

В судовому засіданні встановлено, що земельні ділянки, які належать позивачу обробляються ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» на підставі договорів оренди землі від 22.12.2010р. та від 27.12.2010р. При чому один із договорів, а саме від 22.12.2010р. зареєстрований у відділі Держкомзему в Любашівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено відповідний запис, а другий договір оренди від 27.12.2010р. - ні.

Пунктами 8 спірних договорів визначено, що договори укладено на 10 років.

У судовому засіданні представник позивача категорично заперечував факт підписання позивачем указаних договорів оренди землі із відповідачем.

Судом на підставі проведеної судово - почеркознавчої експертизи від 30.09.2015р. №1284/02, встановлено, що вирішити питання, ким виконаний підпис ОСОБА_2 чи іншою особою, не виявилося можливим із-за недостатності зразків підписів на той час.

Враховуючи вказаний висновок експерта, приймаючи до уваги таблицю №1 та те, що сам відповідач визнав, що позивач один із договорів відмовився підписувати, суд, (як про це дослівно вказано у рішенні) все ж таки ОСОБА_2 обидва договори оренди землі від 22 та 27.12.0210р. та акти приймання - передачі земельної ділянки в оренду, не підписував, так як візуально видно, що підписи обох договорів одинакові.

В матеріалах справи відсутні докази того, що вказані договори були підписані іншою особою за дорученням позивача.

Суд першої інстанції, посилаючись на ці обставини, дійшов висновку, що ОСОБА_2 обидва договори оренди землі не підписував, тому ці правочини є неукладеними і на підставі ст. 1221 ЦК України задовольнив позов.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України, ч.2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Судом встановлено, що державна реєстрація договору від 22.12.2010р. відбулась, а за договором від 27.12.2010р., (за земельною ділянкою, яку позивач одержав у порядку спадкування) - ні.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір.

У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215).

Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі від 22.12.2010р., він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.

Ураховуючи у справі, яка переглядається, що судом першої інстанції встановлено, що договір оренди землі від 22.12.2010р. зареєстрований у встановленому законом порядку й може бути оспореним та дійшов помилкового висновку про те, що він є неукладеним, а набута на його підставі земельна ділянка підлягає витребуванню із незаконного володіння та користування відповідача.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння без визнання спірного договору оренди землі від 22.12.2010р. недійсним не ґрунтується на вимогах законодавства.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-99цс13 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не підписував обидва договори оренди землі не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону. Фактично суд першої інстанції дійшов до такого висновку на припущеннях та на суперечливих обставинах. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не маючи відповідного висновку експерта, передчасно визнав, що позивач ці договори не підписував.

Що торкається висновку суду стосовно вирішення спору між сторонами за договором оренди землі від 27.12.2010р., то цей висновок суду є правильним, оскільки указаний договір до теперішнього часу не зареєстровано у встановленому законом порядку, тому він є не украденим і за правилами ст. 1212 ЦК України відповідач зобов'язаний повернути позивачу цю земельну ділянку.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду щодо вирішення спору стосовно договору оренди землі від 22.12.2010р. та судових витрат (половину, стягнутої судом першої інстанції суми судових витрат - 6 289 грн.) на суму 3 144,50 грн. на підставі п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами колегія суддів проводить за правилами ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року в частині зобов'язання ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» повернути ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,8 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради та належить йому на підставі державного акту серія НОМЕР_1 від 11.03.2004 року та не чинити перешкод у її користуванні, і в частині стягнення з ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 3 144,50 грн. - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, за яким у задоволенні цих вимог - відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» судові витрати в сумі 668,90 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

Р.Д.Громік

В.О.Панасенков