ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/1034/15-ц,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Ілюшик І.А.

за участі секретаря Заіка А.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Лупашко В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вільногірську Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірськ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

16.12.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірськ» (далі - КП «ТМ м. Вільногірськ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнила, позивач посилалася на те, що з 03.03.2014 року по 10.02.2015 року вона працювала на посаді бухгалтера у відповідача. Під час роботи заробітна плата виплачувалась не у повному обсязі, у зв'язку з чим на час її звільнення у відповідача склалася заборгованість по заробітній платі на суму 20777,36 грн. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року заборгованість стягнута з відповідача на її користь, однак до цього часу не погашена. Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2015 року по час ухвалення рішення за цим позовом, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 237,41 грн.

ОСОБА_1 в судові засідання з'явилася, позов та його обґрунтування підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити.

Представник відповідача Лупашко В.Б. в судові засідання з'являлася, подала письмові заперечення проти позову, позов не визнала, наполягала на тому, що затримка розрахунку при звільненні відбулася не з вини підприємства.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 03.03.2014 року по 10.02.2015 року позивач перебувала у трудових відносинах з КП «ТМ м. Вільногірськ» та працювала на посаді бухгалтера по строковому трудовому договору від 03.03.2014 року, який діяв з 03.03.2014 року до 05.05.2015 року, дія договору неодноразово продовжувалась, остаточно до 10.02.2015 року (а.с. 4, 5).

На теперішній час позивач зареєстрована, як приватний підприємець, що сторони визнали в судовому засіданні ( ч. 1 ст. 61 ЦПК України), однак вказана обставина не має правого значення для розгляду справи.

Згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців КП «ТМ м. Вільногірськ» є юридичною особою (а.с. 18).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року з КП «ТМ м. Вільногірськ» стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 15335, 22 грн. Рішення суду набрало законної сили 11.07.2015 року, на теперішній час не змінено, не скасовано (а.с. 6-8).

Як зазначила позивач і проти цього не заперечували представник відповідача, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 в день її звільнення з роботи проведений не був і не проведений в повному обсязі до дня розгляду цієї справи судом. Позивач стверджує, що на теперішній час заборгованість по заробітній платі складає 6364,02 грн. З копій відомостей на виплату грошей № 1 за грудень 2014 року та за січень 2015 року випливає, що ОСОБА_1 отримала в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі 3513,18 грн. та 5458,02 грн. (а.с. 22,23). Суд не приймає до уваги копію відомості розподілу заробітної плати, оскільки з неї не вбачається, що ОСОБА_1 дійсно отримала гроші на руки (а.с. 21).

Згідно постанови про арешт коштів боржника від 05.11.2015 року, державним виконавцем накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках, які належить боржнику КП «ТМ м. Вільногірськ» у АТ «Раййфайзен Банк Аваль» у м. Києві. Постановою державного виконавця про арешт коштів боржника від 15.04.2015 року, накладено арешт на кошти, які знаходяться на інших рахунках, які належать КП «ТМ м. Вільногірськ». Проаналізувавши зміст постанови від 15.04.2015 року та довідок ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.01.2016 року за вих. № 08.7.0.0.0/081 та 25.01.2016 року за вих. № 08.7.0.0.0/154, слід дійти висновку, що на належних КП «ТМ м. Вільногірськ» у цій установі знаходяться кошти в сумі 9109,06 грн. та 6781,40 грн. На рахунку в Ощадбанку - 21874,97 грн. (а.с. 45-51).

Згідно листа від 25.09.2015 року за вих. № П-1816-02 на ПО-3916501 від 31.08.2015 головного управління юстиції у Дніпропетровській області Управління державної виконавчої служби, рахунки КП «ТМ м. Вільногірськ» у ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» закриті, а на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти відсутні, інші рахунки мають спеціальний режим призначення (а.с. 52, 53).

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Обов'язок щодо сплати всіх належних позивачу сум при звільненні відповідач не виконав, у зв'язку з чим суд вважає, що початок періоду стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку слід визначити з 11.02.2015 року.

Розрахунок середньої заробітної плати за час затримки виплати розрахунку при звільнені проводиться з урахуванням заробітної плати позивача за грудень 2014 року і січень 2015 року (4513,18 грн. та 5458,02 грн.), середнього заробітку (9971,2/ 42 р.д.), який становить 23741 грн. та 244 робочих дні - період затримки з 11.02.2015 року по 03.02.2016 року. Отже, середні заробіток позивача за весь час затримки по день розгляду справи складає 57928,04 грн. Заперечень проти наданого позивачем розрахунку середнього заробітку суду відповідачем не надано.

Слід зазначити, рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року спір про стягнення належних позивачу сум вирішено на її користь, тобто між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанови Верховного Суду України від 3.07.2013 року по справі № 6-60цс13.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29.01.2014 року ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо доводів представника відповідача про відсутність вини підприємства у затримці розрахунку при звільненні, то слід зазначити наступне.

За положеннями ст.117 КЗпП обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 03.07.2013 року ухвалив постанову у справі № 6-64 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зробив правовий висновок, відповідно до якого аналіз ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 УЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Отже, відсутність коштів, арешт коштів на рахунках не виключає вини роботодавця в невиплаті належним звільненому працівникові коштів.

Слід зазначити, що обставиною, яка виключає вину підприємства у порушенні строків проведення розрахунку при звільненні, може бути, зокрема, непереборна сила (аварія, стихійне лихо тощо або інша надзвичайна та невідворотна за цих умов подія), що унеможливлює виконання відповідного обов'язку. Такими обставинами також прийнято вважати будь-які явища, які перешкоджають підприємству належним чином виконати свій обов'язок перед працівником, якщо підприємство проявило належну дбайливість. Таких обставин в процесі судового розгляду не встановлено. Відповідальність підприємства не залежить від наявності чи відсутності шкідливих наслідків затримки розрахунку для позивача.

Позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна з 13.02.2015 року по 06.10.2015 року, отримала державну допомогу в сумі 40 422,04 грн. (а.с. 28).

Оскільки частину третю статті 117 КЗпП України виключено на підставі Закону № 3248-IV від 20.12.2005 року, тому посилання відповідача на те, що позивач до одержання остаточного розрахунку отримувала дохід з ВЦЗ суд не приймає до уваги.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, оскільки роботодавець не довів відсутності в цьому своєї вини.

Тому з КП «ТМ м. Вільногірськ» на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2015 року по 03.02.2016 року в розмірі 57928,04 грн. без урахування податку на доходи та обов'язкові збори, на користь держави судовий збір в розмірі 579,28 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірськ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 57 928 грн. 04 коп. без урахування податку на доходи та обов'язкові збори.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірськ» на користь держави судовий збір в сумі 579 грн. 28 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Вільногірського міського суду І.А.Ілюшик