Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/9685/15-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 57 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ОСОБА_3" про захист прав споживача за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним договір №SAMDN5062 від 07.03.2008 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Житомирської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» та ст.203 ЦК України, оскільки укладений з використанням нечесної підприємницької практики, не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, а при укладенні договору позивачу не було повідомлено про сукупну вартість кредиту, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної сукупної вартості кредиту, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Кредитні кошти отримував у використання його роботодавець, який обманним шляхом змусив відкрити карткові рахунки.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що кредитний договір №SAMDN5062 від 07.03.2008 року укладений в порушення норм ст.203 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом введення апелянта в оману ненадання всієї необхідної інформації по кредиту, а тому є недійсним. Також, апелянт зазначає, що він кредитні кошти не отримував особисто, діяв під примусом свого роботодавця, який шахрайським шляхом примусив своїх працівників оформити на себе кредитні карткові договори і передати отримані кошти йому в користування. Договір є незрозумілим в частині нарахування комісії та процентів за його користування, строку його дії, а тому є несправедливим.

Позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і пояснили, що зазначений договір вони вважають кредитним, а тому до нього слід застосовувати всі вимоги щодо надання інформації для кредитного договору, які передбачені нормативними документами. Також, є незрозумілими строк видачі кредиту та інші умови договору. Платіжну картку він оформив на прохання роботодавця для отримання заробітної плати і передав останньому, а тому не знав про використання роботодавцем кредитного ліміту до звернення банку з позовом. У порушенні кримінальної справи на роботодавця йому відмовлено.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 ЦК України).

Судом встановлено, що 07.03.2008 року між позивачем та банком було укладено договір №SAMDN5062 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти (далі Договір), відповідно до умов якого банк відкрив клієнту (позивачу) картковий рахунок та видав платіжну карту Visa Platinum, вид карти - особиста міжнародна, строк дії карти - 03/09, валюта картрахунку - гривня. Кредитний ліміт "Фінансовий" в сумі 10000 грн. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Забезпечення зобовязань клієнта не передбачено. Базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору - 1,9% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Протягом перших 30 днів з моменту виникнення заборгованості по кредитному ліміту (пільговий період) проценти нараховуються виходячи зі ставки 0,01% річних. У випадку непогашення такої заборгованості у 30-денний строк з моменту її виникнення клієнт сплачує комісію за несвоєчасне погашення кредитного ліміту у пільговий період - 1,9% від заборгованості. З 31-го дня виникнення заборгованості по кредитному ліміту нарахування процентів за користування кредитним лімітом здійснюється виходячи з базової процентної ставки. Проценти за користування кредитним лімітом підлягають сплаті щомісячно в строк до 30 числа кожного місяця (а.с.3).

Клієнт здійснює за допомогою карти операції по картрахунку, передбачені діючим законодавством та у відповідності з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжними картами, які є невідємною частиною цього договору. Договір складений у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу.

Отже, за змістом укладеного між сторонами договору вбачається, що спірний договір є договором про відкриття банківського рахунку з наданням можливості використання кредитних коштів клієнтом на власний розсуд в межах суми кредитного ліміту та періоду дії платіжної карти.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину (ч.1 статті 215 ЦК України).

Зокрема, ст. 203 ЦК України, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, передбачено наступні загальні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

При цьому, згідно ст.1, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зміст договору не містить посилань на видачу кредиту для придбання продукції, а є договором про відкриття та обслуговування платіжної картки, на яку встановлено кредитний ліміт.

Відповідно до ст.1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обовязки сторін в такому випадку регулюються положеннями про кредит та позику.

Таким чином, кредитні правовідносини між сторонами виникають з дня використання кредитного ліміту, а не з дня укладення договору про відкриття рахунку, тому посилання позивача на недійсність договору на момент укладення з підстав ненадання йому інформації, що передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та нормативними документами Національного банку України, в т.ч. і про сукупну вартість кредиту, графік його погашення та інше, є помилковим. Право вимоги такої інформації, згідно вимог ч.1 ст.1069 ЦК України виникає у споживача при виникненні потреби у використанні кредитного ліміту або фактичного використання кредитних коштів за наявністю у банка інформації про дату та термін його використання, розмір кредитних коштів, що необхідно для визначення сукупної вартості кредиту, графіку погашення тощо. Позивач за отриманням такої інформації до відповідача не звертався, в т.ч. і після використання кредитного ліміту.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також, несправедливими є умови договору, за якими передбачається зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зміст договору є чітким та зрозумілим. Зокрема, у договорі встановлено всі істотні умови договору на використання кредитного ліміту:

строк його дії пов"язаний із строком дії карти з 07.03.2008 року по 31.03.2009 року;

кредитний ліміт «Фінансовий» у межах 10000 грн.;

процентна ставка за користування кредитним лімітом у перші 30 днів 0,01% річних;

комісія за неповернення кредиту у 30-денний термін 1,9% від непогашеної суми за пільговий період, тобто за 1 місяць;

процентна ставка за користування кредитними коштами в термін понад 30 днів, починаючи з 31 дня 1,9% в місяць на суму боргу або 22,8% річних;

сплата процентів за користування кредитом до 30 числа кожного місяця.

Отже, договір не містить несправедливих умов, що спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, а навпаки надає змогу споживачу користуватися кредитними коштами протягом 30 днів без сплати процентів.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що при укладені спірного договору між сторонами досягнуто згоди із усіх істотних умов. Позивач погодився на встановлення кредитного ліміту з такими умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Окрім того, оспорюваний договір не зобовязує споживача на використання кредитного ліміту, а тому доводи позивача, що його не ознайомили з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування кредитними картками, які є складовою цього Договору, не впливають на дійсність правочину, оскільки договір містить всі істотні умови, визначені у ст.1054 ЦК України : розмір кредитного ліміту, процентна ставка за користування ним та термін повернення. Нарахування інших платежів, що не зазначені у Договорі, може бути підставою для заперечень вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що Договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього.

Посилання позивача на введення його в оману роботодавцем при укладенні договору та використання останнім кредитного ліміту (ст.230 ЦК України) також не свідчить про наявність омани в діях сторони договору ПАТ КБ «Приватбанк», а тому не може бути підставою для визнання Договору недійсним з цих підстав, як і передання платіжної карти в користування іншій особі після підписання Договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: