Провадження №: 2/752/1538/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Лебедєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

08.10.2015 року ОСОБА_1, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 20 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2075 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 3-29, відповідно до якого інша 1/2 частини даної квартири перейшла до нього у спадщину після померлої матері. Після придбання зазначеної вище квартири, позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 почали проживати в ній. Шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 17 листопада 1995 року відділом РАГС Московського району м. Києва, актовий запис № 1333. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані у вищезазначеній квартирі. Відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі зареєстрована не була, оскільки вона є співвласником (разом зі своїм батьком, матір"ю, братом та сестрою) іншої квартири АДРЕСА_2, яка була ними приватизована в рівних частинах і де вона зареєстрована на даний час. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року, яке набрало законної сили 08.05.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати в даній квартирі, позивач ОСОБА_2 вимушений наймати в оренду інше житло, сплачувати за нього значні кошти, тобто, ОСОБА_2 не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Знаходження та проживання відповідача в даній квартирі, а також, відмова останньої виселитися з квартири є незаконними, оскільки такі дії відповідача порушують право власності позивача на квартиру, гарантоване ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_3, яка після розірвання шлюбу є сторонньою особою, продовжує незаконно проживати в спірній квартирі та в порушення прав ОСОБА_2, гарантованих законом, без його дозволу та всупереч його волі проживає в квартирі, яка є його власністю, чим чинить йому перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Просив з зазначених вище підстав для позову зобов"язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 з квартири ОСОБА_2

У судовому засіданні 29.01.2016 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подав зустрічну позовну заяву про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 17 листопада 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період перебування у шлюбі, а саме - 20 жовтня 2000 року, ОСОБА_2, уклавши договір купівлі-продажу нерухомого майна набув у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 отримав у порядку спадкування. Квартира АДРЕСА_1 є майном, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки придбання квартири (1/2 частини) за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2000 року відбувалось в період шлюбу, за спільні сімейні кошти та виключно в інтересах сім"ї. Метою придбання даного житла було поліпшення житлових умов та забезпечення можливості дитини мати відокремлену кімнату. Окрім цього, частину коштів, яких не вистачало, було надано батьками ОСОБА_3 Відразу після придбання квартири (частини) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом зі своєю дитиною вселились до спірної квартири та почали там проживати. Просив визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 об"єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_1 позовні вимоги до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з тих підстав, що спірна квартира є приватною власністю позивача, однак після розірвання шлюбу з відповідачем, остання створює умови за яких він не може проживати у квартирі, а тому просили зобов»язати відповідача ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 виселивши ОСОБА_3 з цієї ж квартири.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_8 первісний позов не визнали, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири. Відповідач ОСОБА_3, будучи присутньою у судовому засіданні пояснювала, що вона не створює будь-яких перешкод для свого колишнього чоловіка у користуванні квартирою АДРЕСА_1 Після розірвання їх з позивачем шлюбу продовжує проживати у спірній квартирі на законних підставах, оскільки квартира придбавалася 20.10.2000 року у той час, як вони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, а саме з листопада 1995 року по квітень 2015 року. Покупцями за договором купівлі-продажу зазначеної вище квартири виступали ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_10, відповідно, уклавши договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивач придбав ? частину цієї ж квартири, а другу 1/2 частину цієї ж квартири отримав у власність у порядку спадкування за законом. Також ОСОБА_3 стверджувала, що ? частини квартири була придбана частково за спільні кошти подружжя, а частину коштів, що не вистачало, було надано її ж батьками, квартири була придбана виключно в інтересах сім"ї. На час придбання спірної квартири, законодавством було закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, що придбане в період шлюбу, а тому спірна квартира належить їй та позивачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя, то один зі співвласників не може бути виселеним з неї за позовом іншого співвласника, з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, яка регулює питання виселення без надання іншого жилого приміщення осіб, які користуються жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а також виселення членів сім"ї власника жилого будинку (квартири), окрім того, співвласник не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав, наведених у ст. 71 ЖК України, тощо. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 поро зобов»язання ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні спірною квартирою та виселенні ОСОБА_3, визнати ? частку спірної квартири спільною сумісною власністю відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_2, як колишнього подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку цієї ж квартири

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 придбавалася позивачем та його матір»ю за грошові кошти, що були виручені від продажу належної їм же на праві власності квартири АДРЕСА_4, яка набута ними в порядку приватизації і була особистою власністю ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_10 в рівних частинах по 1/2 у кожного. Продаж квартири АДРЕСА_4 та придбання в замін іншої квартири АДРЕСА_1 було проведено в один день - 20.10.2000 року, що підтверджується двома договорами купівлі-продажу вищезазначених квартир, тобто, за відсутності розриву в часі. 20 жовтня 2000 року ОСОБА_2 разом з матір"ю продали квартиру АДРЕСА_4 громадянці. ОСОБА_11 за 15 000 тисяч дол. США, що на той час було еквівалентно 84 000 грн. Факт продажу даної квартири саме за таку суму підтверджується розпискою. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кравченко Н.П., зареєстровано в реєстрі за № 1216. За отримані кошти від продажу даної квартири ОСОБА_2 та його мати придбали іншу квартиру АДРЕСА_1 за 14 712 дол. США, що було еквівалентно 82 391, 95 грн., зазначена сума також підтверджується відповідною розпискою. Договір купівлі-продажу квартири також посвідчено 20.10.2000 року приватним нотаріусом КМНО Зубар Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2075. На момент придбання спірної квартири сторони у справі не працювали, а тому не приймали участі у придбанні спірної квартири вкладенням грошових коштів, котрі б належали їм, як подружжю. ОСОБА_3 почала працювати лише у 2004 році. Весь цей час ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жили за рахунок матері ОСОБА_2, яка працювала на Володимирському ринку в м. Києві, а також іноді допомагали батьки ОСОБА_3 Вважали, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Заслухавши думку позивача та відповідача, а також їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню судом, а зустрічні позовні вимоги мають бути залишені без задоволення з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 20 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2075 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 3-29 (а.с. 6, 7, 8).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі з 17.11.1995 року, який було розірвано рішенням суду від 27.04.2015 року, рішення набрало законної сили 08.05.2015 року (а.с. 9).

Звертаючись в суд з позовом, представник позивача зазначає про те, що квартира АДРЕСА_1 є власністю позивача. Після придбання квартири, позивач став проживати в ній разом зі своєю дружиною ОСОБА_3, у квартирі зареєстровані та проживають їх спільні діти. Відповідач у квартирі не була зареєстрована, оскільки є співвласником іншої квартири. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в спірній квартирі, вимоги позивача про звільнення не виконує у такий спосіб чинить останньому перешкоди у користуванні належним йому майном. Оскільки після розірвання шлюбу сторін, відповідач є сторонньою особою для позивача, останній змушений орендувати інше житло.

Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 придбавалася нею з позивачем під час перебування у шлюбі, у придбанні квартири приймали участь також її батьки, а тому вважає що зазначена частка спірної квартири є їх спільною сумісною власністю подружжя, вона має права на її 1/4 частку.

Відповідно до Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто, з 01 січня 2004 року. Визнано таким, що втратив чинність зі вступом у дію СК України - КпШС України.

Спір між сторонами у справі, котрі є колишнім подружжям виник з приводу майна, придбаного у 2000 році, тобто, до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні заявленого спору суду необхідно застосовувати положення КпШС України, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 КпШС України (чинного на час придбання частини спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов"язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

За даними договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_13, яка діяла від себе та від імені своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_14 купила квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 41, 70 кв.м., що складалася з двох кімнат, житловою площею 25, 60 кв.м. Відчужувана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Московською райдержадміністрацією м. Києва 19.02.1997 року, згідно з розпорядженням від 19.02.1997 року за № 14204 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 05.03.1997 року в реєстровій книзі за реєстровим № 4962 За домовленістю сторін, квартира продавалася по ціні 11 810, 00 грн., вартість квартири відповідно до довідки Бюро технічної інвентаризації від 10.10.2000 року № 393470 складала 11 809, 35 грн. (а.с.5)

У судовому засіданні позивач ОСОБА_15 стверджував, що квартиру № 67, за адресою: м. Київ, вул. Червоноармійська, будинок № 112, належну йому та його матері, фактично продали за 15 000, 00 дол. США, про отримання яких він писав розписку.

Як видно зі змісту розписки, складеної ОСОБА_2 20.10.2000 року він отримав від ОСОБА_13 згідно договору від 20.10.2000 року за продану ним спільно з ОСОБА_10 2-х кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 суму в розмірі 84 000, 00 грн., що еквівалентно на 20.10.2000 року 15 000 дол. США. (а.с.17).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка, покупець за договором купівлі-продажу квартири від 20.10.2000 року ОСОБА_13, після приведення до присяги підтвердила, що безпосередньо 20.10.2000 року в день укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 передала співвласнику ОСОБА_2 грошові кошти за придбану квартиру в сумі 84 000, 00 грн., що на той момент було еквівалентно 15 000, 00 дол. США. Під час купівлі-продажу квартири була написана розписка у якій зазначено суму реальної вартості квартири, оригінал розписки знаходиться у неї і відповідає копії, що міститься у матеріалах справи, оскільки ОСОБА_2 дійсно звертався до неї з проханням надати копію розписки для приєднання до матеріалів справи.

За даними договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., продавець ОСОБА_16 продав, а покупці ОСОБА_10 та ОСОБА_2 купили в рівних частках квартиру під АДРЕСА_1. Квартира загальною площею 71, 50 кв.м., складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 41, 20 кв.м.. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 36 000, 00 грн., які продавець одержав від покупців під час підписання договору. Відповідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації 12.10.2000 року № 394312, вартість квартири, що продавалася становила 35 791, 95 грн. (а.с.6).

Позивач ОСОБА_2 стверджував, що спірну квартиру фактично було придбано ним та його матір»ю за 14 712 дол. США, що було еквівалентно 82 391, 95 грн..

Як видно зі змісту розписки ОСОБА_16, складеної 20.10.2000 року, останній отримав розрахунок за продану ним квартиру АДРЕСА_1 повністю і претензій до покупців не має. У випадку розірвання договору купівлі-продажу квартири або визнання недійсним, зобов»язується виплатити покупцям ОСОБА_10 та ОСОБА_2 крім суми, обумовленої в договорі купівлі-продажу, за матеріальну та моральну шкоду суму в розмірі 46 600, 00 грн., що еквівалентно на 20.10.2000 року 8 322, 00 дол. США. (а.с.46).

Присутня у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснювала, що квартиру АДРЕСА_4 було продано за 14 700, 00 дол. США, а квартиру АДРЕСА_1 було придбано за 15 300 дол. США, у той же час пояснювала, що не може чітко вказати суму за яку було продано квартиру АДРЕСА_4

Отже, судом встановлено, що за спірну квартиру АДРЕСА_1 покупцями ОСОБА_10 та ОСОБА_2 в день її придбання було сплачено 36 600, 00 грн., що підтверджено договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2000 року та 46 600, 00 грн., що підтверджено розпискою продавця ОСОБА_16 від 20.10.2000 року, останній зобов»язався у випадку розірвання зазначеного договору купівлі-продажу або визнання його недійсним, крім суми зазначеної в договорі повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_10 46 600, 00 грн., що станом на день написання розписки було еквівалентно 8 322, 00 дол. США (а.с. 46).

Відповідач ОСОБА_3 на підтвердження заявлених нею зустрічних позовних вимог стверджувала, що для придбання спірної квартири не вистачало 500 дол. США, яких у їх спільному з відповідачем бюджеті не було, ці гроші були позичені у її батьків і не поверталися.

Позивач ОСОБА_2 не визнав твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що для придбання спірної квартири вони позичали у її батьків 500, 00 дол. США, однак відповідач у порушення правил ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження того, що вони з позивачем позичали у її батьків 500, 00 дол. США.

Як видно зі змісту роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-211цс14), під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі, за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

За даними трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім»я ОСОБА_2, останній запис зроблено 13.06.1997 року про звільнення за власним бажанням з посади слюсаря з СП «Ньютех Інтернешнл» на підставі наказу № 25К від 13.06.1997 року, а за даними трудової книжки серії НОМЕР_2 на ім»я ОСОБА_3, вперше остання працевлаштувалася 06.09.1995 року на посаду вихователя в д/у № 590 м. Києва відповідно до наказу № 58 від 04.09.1995 року та звільнена з посади вихователя д/у № 590 за власним бажанням з 20.02.1999 року на підставі наказу № 109 К від 30.09.1999 року, наступне працевлаштування мало місце 22.10.2002 року на підставі наказу № 118-К від 21.10.2002 року на посаду інженера 1 категорії у інженерний відділ українського державного науково-дослідного і проектного інституту «УкрНДІпроцивільсільбуд» (а.с. 45, 55-57).

Будучи присутньою у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечувала ту обставину, що позивач та його мати в порядку приватизації отримали у власність квартиру АДРЕСА_4, у той же час визнавала, що вона не була стороною за договором купівлі-продажу цієї ж квартири, оскільки не була її власником, її місце проживання в установленому законом порядку не було зареєстровано на житловій площі цієї ж квартири.

З огляду на викладене, а також, приймаючи до уваги, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 20.10.2000 року за яким ОСОБА_10, ОСОБА_2 були стороною продавців, щодо продажу квартири АДРЕСА_4 містить посилання на те, що відчужувана квартира належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Московською райдержадміністрацією м. Києва 19 лютого 1997 року, згідно з розпорядженням від 19.02.1997 року за № 14204, суд приходить до висновку, що зазначена квартира не була нажита сторонами у справі за час перебування у шлюбі, а була особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 та його матері.

Отже, суд приймає до уваги встановлені обставини, що квартира АДРЕСА_4, належала на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_2, 20.10.2010 року продана ними за 15 000, 00 дол. США і в цей же день ними ж була придбана спірна квартира за 82 600, 00 грн., вартість яких не спростована відповідачем та не доведено останньою суду її участь та її ж на той час чоловіка ОСОБА_2 у придбанні спірної квартири вкладенням у її придбання 500, 00 дол. США, а також відсутність у подружжя ОСОБА_2 будь-яких доходів та відповідно сімейного бюджету на момент придбання квартиру АДРЕСА_1, відповідно суд приходить до висновку, що належна позивачу ОСОБА_2 1/2 частка від зазначеної квартири придбана ним за особисті кошти, що були отримані від реалізації належного йому майна, а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між ним же та його колишньою дружиною ОСОБА_3

Відтак, заявлені відповідачем ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги про визнання ? частки квартири АДРЕСА_1 її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину цієї ж квартири задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовних вимог позивача ОСОБА_2 за первісним позовом про зобов»язання ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_3 з цієї ж квартири, то суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню тільки в частині виселення відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до правил статтей ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням.

Як зазначено вище, позивач, звертаючись в суд з позовом, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та її виселення з цього ж житлового приміщення послався на те, що після розірвання їх з відповідачем шлюбу, остання є для нього сторонньою особою та продовжує проживати у квартирі незаконно, всупереч його волі, чим порушує його право власності на спірне житлове приміщення та використання його за призначенням, оскільки він позбавлений можливості проживати у належній йому на праві власності квартирі.

Відповідач стверджувала, що поселилась та проживає у квартирі на законних підставах, не чинить будь-яких перешкод позивачу у проживанні в цій же квартирі, передбачені ст. 116 ЖК України підстави для її виселення відсутні.

Відповідно до правил ст. 157 ЖК України, членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення, а правилами статті 116 цього Кодексу визначено, якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов»язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_2 20.10.2000 року придбали спірну квартиру для покращення своїх житлових умов. Сторони у справі визнали, що одразу ж після придбання квартири АДРЕСА_1 вони разом із малолітньою дочкою та ОСОБА_10 поселилися до квартири. ОСОБА_3 поселялася до квартири в якості дружини ОСОБА_2

За даними довідки про склад сім»ї, виданої 12.02.2015 року ОСББ «Молодіжний - 14» ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, власник особового рахунку з 14.12.2000 року, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, дочка з 28.12.2000 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка з 03.12.2009 року (а.с. 10).

У судовому засіданні відповідач пояснила, що її місце проживання не зареєстровано на житловій площі у спірній квартирі, оскільки позивач та його мати не бажали цього, її місце проживання зареєстровано в квартирі де проживає її мати та сестра, в цій же квартирі вона має свою частку, що належить їй на праві власності.

Свідок ОСОБА_9, яка є спільною дочкою сторін у справі повідомила суд про те, що батько пішов з квартири півтора року назад, оскільки мати перша завжди провокувала сварки, вони не могли жити в одній квартирі, сварки інколи закінчувалися навіть бійками, батько при цьому завжди йшов з квартири. Однак, батько до цього часу самостійно сплачує усі комунальні платежі, допомагає їм матеріально. Пояснила, що такі стосунки між батьками негативно впливають на її та сестри психологічний стан. Батьки мають недобудований будинок, що є їх спільною сумісною власністю, мати також має можливість проживати у своїх батьків, де вона і зареєстрована.

За встановлених судом обставин, що відповідач ОСОБА_3 поселилася до спірної квартири в якості дружини позивача, однак її місце проживання в установленому законом порядку на житловій площі цієї ж квартири не було зареєстровано, оскільки на це не давали своєї згоди співвласники квартири, сімейні відносини сторін у справі припинені, відповідач забезпечена житловим приміщенням де має можливість проживати, відповідно до правовідносин сторін у справі положення статті 116 ЖК України застосуванню не підлягають.

Крім того, судом встановлено, що між сторонами у справі часто виникали конфліктні ситуації, ініціатором яких виступає відповідач, під час конфліктів позивач змушений залишати належне йому житлове приміщення, а після розірвання їх шлюбу орендує інше житло.

Згідно з частиною 3 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом, а правилами статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до правил ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись в суд з позовом, представник позивач просив про захист прав та інтересів позивача ОСОБА_2 шляхом зобов»язання ОСОБА_3 усунути останньому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою - АДРЕСА_1 та виселити.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав, що не буде заперечувати проти перебування відповідача у належній йому на праві власності спірній квартирі з метою виконання своїх обов»язків щодо їхньої дочки ОСОБА_17, яка досягла тільки одинадцятирічного віку.

Питання щодо судових витрат сторін не вирішується судом, оскільки останні не просили відшкодовувати їм судові витрати пов»язані зі зверненням до суду з позовами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109, 116, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 22, 24, 25, 28, 29 КпШС України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 61, 208, 213, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

позові вимоги ОСОБА_1, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення, задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартири, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Апеляційному суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.