У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником - адвокатом Редзелем Миколою Миколайовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку в спільному майні,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено та повернуто ОСОБА_1 з депозитного рахунку Рівненського міського суду Рівненської області кошти в сумі 148 750 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Редзель М.М. оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить, що між сторонами існують реальні перешкоди для спільного користування спірною квартирою. Додає, що до суду заявлялось клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення прокурора провінції Кастельйон, з якого вбачається наявність тривалого конфлікту між позивачем та відповідачем. Звертає увагу на рішення Рівненського міського суду від 22.01.2015р. та від 13.03.2015р., у яких зазначено, що саме позивачкою чинились перешкоди у користуванні іншому співвласнику квартири, та стверджує, що ці рішення невірно були оцінені судом при ухваленні оскаржуваного рішення, адже закон передбачає наявність однієї з чотирьох умов для припинення права особи на частку в спільному майні,а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, проте жодної умови про те, з чиєї вини є неможливим таке користування спільним майном законом не передбачено. Вказує на помилковість висновку місцевого суду про те, що внаслідок задоволення даного позову відповідач буде позбавлений житла, а присудження на користь останнього грошової компенсації завдасть шкоди його інтересам, оскільки за таку суму він не зможе придбати собі інше житло. Зазначає, що рішенням Рівненського міського суду від 17.12.2010р. за ОСОБА_2, крім спірної частки, було визнано право особистої приватної власності на квартиру № АДРЕСА_1 та на ? частину квартири АДРЕСА_2, однак він відчужив обидва ці об'єкти права власності, що вказує на наявність у нього іншого житла. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким припинити право спільної власності ОСОБА_2 на ? частку квартири АДРЕСА_2, присудити на його користь компенсацію частки в сумі 148 000,00 грн. та визнати право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає

____________________________________________________________________________

Справа № 569/8836/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Бучко Т.М.

Провадження № 22-ц 787/1786/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено: квартира АДРЕСА_2 належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 3 серпня 2012 року та 7 липня 2015 року.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила припинити право власності на 1/2 частку іншого співвласника спірної квартири, присудити грошову компенсацію за належну йому частку квартири в розмірі 148 750 грн. з депозитного рахунку Рівненського міського суду та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що квартира є однокімнатною, і поділ її в натурі неможливий. Частка відповідача у праві спільної власності на квартиру є незначною, а спільне проживання і користування є неможливим через постійні конфлікти. Відповідач має інше житло, а тому припинення права власності на частку квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам. Вона тимчасово проживає за кордоном, але має намір повернутися на постійне місце проживання в Україну, де іншого житла, крім спірної квартири, у неї немає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального права і прийшов до вірного висновку про те, що присудження грошової компенсації на користь відповідача та припинення права власності на його частку, за відсутності у нього іншого помешкання житла, позбавить останнього права власності на житло та завдасть істотної шкоди його інтересам.

Такий висновок суду свідчить про правильне застосування статті 365 ЦК України, оскільки відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

На підтвердження таких висновків у рішенні містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом достовірно встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін.

Відповідно до норм ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності(спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

В ч.1 ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власність.

Положення ст.365 ЦК України визначають підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позов про припинення права на частку у спільному майні не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений житла.

Суд першої інстанції в своїх висновках вірно зазначив, що присудження грошової компенсації на користь ОСОБА_2 та припинення права власності на його частку позбавить останнього права власності на житло та завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки іншого, належного йому на праві власності житла, він не має.

Доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_2 житла, окрім частки у спірній квартирі, не підтверджені доказами, а тому не спростовують законних висновків суду першої інстанції.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником - адвокатом Редзелем Миколою Миколайовичем, відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Григоренко М.П.

підпис Боймиструк С.В.

Копія вірна:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.