АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

07 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Антоненко Н.О.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 28 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частину квартири ,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернулася до суду із даним позовом до відповідача .Посилаючись на те,що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 придбана хоча і під час шлюбу,але за її особисті кошти, просила визнати за нею право особистої власності на неї.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року даний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, як майно набуте під час шлюбу за її особисті кошти.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2,діючи через свого представника ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на незаконність та необгрунтованість судового рішення ,помилковість висновків суду. Зазначає,що судом не було ураховано ,що усе майно ,що набуте під час шлюбу є спільною власністі подружжя і в разі поділу, їх частки є рівними. Крім того ,позивачка продала належну їй квартиру через тиждень після придбання даної квартири,а отже нею не доведено, що 1/3 частка спірної квартири придбана за її особисті кошти й тому відсутні підстави для задоволення її позову.

До суду апеляційної інстанції відповідач, його представник ОСОБА_1 не зявилися. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. За відсутності доказів на підтвердження поважності причин їхньої неявки,колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Позивач та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити. Позивач зазначала,що грошові кошти, витрачені на придбання спірної квартири, є її та її дітей особистими коштами,які вони отримали від продажу належної їм у рівних частках ,по 1/3 кожному ,квартири.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного .

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав їх доведеними та виходив з того, що 1/3 частина спірної квартири придбана позивачкою за особисто їй належні кошти й тому, згідно з п.3 ч.1ст.57 СК України, є її особистою власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду не у повній мірі.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, сторони перебувають у зареєстрованом у шлюбі з 1992 року.

Під час перебування сторін у шлюбі,а саме 21.05.1996 року, між ОСОБА_3, двома її дітьми: ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з однієї сторони та ОСОБА_7, з другої сторони ,був укладений договір купівлі-продажу, в рівних частках, квартири АДРЕСА_1 ,зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятина» за № 3498-1840.

За цим договором,позивач набула право власності на 1/3 частини зазначеної квартири.

Позивач стверджувала,що квартира придбана за рахунок грошових коштів, одержаних нею та її дітьми від реалізації квартири АДРЕСА_3,яка належала їм на праві спільної часткової власності, в рівних частках.

З договору купівлі-продажу квартири ,належної позивачці та її дітям, убачається що квартира АДРЕСА_3 продана ними 29.05.1996 року на Товарній біржі «Українська біржа Десятина»,тобто через 7 днів після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.36).

Проте, з п.7 договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 убачається ,що вартість квартири за договором у сумі 264 000 000 крб. покупці зобов'язуються заплатити до 07.06 1996 року ( а.с.37),а 350 000 000 крб. за договором купівлі-продажу належної позивачці та її дітям квартири,вони отримали до підписання договору 29.05.1996 року , пункт 6 (а.с.36).

Факт отримання продавцем спірної квартири ОСОБА_7 коштів за договором купівлі -продажу спірної квартири саме 29.05.1966 року підтверджується її власноручним підписом на договорі ( а.с.37 зворот).

Доказів,які б беззаперечно свідчили про наявність у сторін спільних коштів на придбання спірної квартири та спростовували доводи позивачки щодо придбання квартири саме за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3,належної їй та її дітям на праві спільної часткової власності , матеріали справи не містять,не долучено таких відповідачем й до апеляційної скарги.

Виходячи з встановлених обставин,суд вірно вважав ,що 1/3 частина спірної квартири оформлена на позивачку,придбана нею за її особисту кошти.

Однак,обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції послався на п. 3 ч.1 ст. 57 СК України відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Проте,колегія суддів вважає ,що при вирішенні даної справи суд помилково керувався нормами Сімейного кодексу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону закріплено й у п.3 ч.1ст.57 СК України, яким суд керувався при вирішенні даної справи.

Крім того,умовами укладеного між сторонами Шлюбного договору також передбачено,що нерухомість та інше майно,яке оформлене на ім'я одного з подружжя є його власністю та не підлягає поділу ( а.с.99)

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, хоча і при застосуванні положень СК України замість положень КпШС України, суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті.

Виходячи з наведеного , колегія суддів вважає,що рішення суду першої інстанції слід змінити, виключити з мотивувальної частини посилання на п.3 ч.1 ст.57 СК України , зазначити ,що спір вирішено на підставі ст.24 КЗпШС України.

З зазначених підстав апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2016 року змінити, виключити з мотивувальної частини посилання на п.3 ч.1 ст.57 СК України .

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 756/9936/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 7651/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.