_________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4001/16-ц
Провадження № 2/520/2852/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

08.04.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який було в подальшому доповнено, та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Свої вимоги мотивувала тим, що приватним нотаріусом ОСОБА_5 було безпідставно видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_2, чим фактично позбавлено її права на обовязкову частку у спадщині, що в свою чергу призвело до укладання спірного договору купівлі-продажу, який було посвідчено при наявності ухвали суду про забезпечення позову про визнання заповіту недійсним по справі № 520/1067/16-ц.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 26 жовтня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали в рівних частках кожний, а ОСОБА_13 купив ізольовану квартиру під номером 80, розташовану в місті Одесі по вулиці Академіка Корольова в будинку під номером 118/1, яка складається в цілому з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 65,5 кв.м., корисною площею 61,9 кв.м., у тому числі житловою площею 39,0 кв.м.

07 червня 2002 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_13 (дошлюбне прізвище Мартиненко) ОСОБА_14, про що було складено актовий запис № 395, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії І-ЖД № 209111, видане повторно 12 квітня 2014 року.

Згодом, 06 квітня 2014 року ОСОБА_13 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис за № 3784.

Після його смерті відкрилась спадщина на вищевказану квартиру № 80, розташовану в місті Одесі по вулиці Академіка Корольова в будинку під номером 118/1.

За життя, а саме 21 березня 2014 року ОСОБА_13 склав заповіт, яким належну йому квартиру під № 80, розташовану по вулиці Академіка Корольова, буд. 118/1 заповів своїй матері, громадянці ОСОБА_15 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 305.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Не погоджуючись із вказаним заповітом ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним. Однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.07.2015 року, справа № 520/12972/14-ц, вказану позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Також в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/6745/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.12.2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Після чого, 14 січня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого ОСОБА_2 стала власником квартири під № 80, що розташована по вулиці Академіка Корольова, буд. 118/1 в м. Одесі.

Однак, 02.02.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси (справа № 520/1067/16-ц) з позовом до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, під час розгляду якого, ухвалою суду від 29 лютого 2016 року було накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2.

У звязку з тим, що вищевказану ухвалу не було належним чином зареєстровано, та не накладено обтяження, 03 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_3 прийняла у власність (купила) квартиру під № 80, що розташована в будинку під № 118/1 пом вулиці Корольова академіка в місті Одеса, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 65,5 кв.м. в тому числі житловою 39,0 кв.м.

Слід зазначити, що справа № 520/1067/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним по суті не вирішена, та більш того ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року про забезпечення позову.

Вказана обставина визнана сторонами у судовому засіданні, а у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд вважає, що звернення до суду з даним позовом є передчасним, оскільки заповіт від 21 березня 2014 року, складений ОСОБА_13 на імя ОСОБА_16 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 січня 2016 року є чинними та на теперішній час не скасовані.

Посилання позивача на норми частини 1 статті 1241 ЦК України яка передбачає, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), на думку суду є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 є непрацездатною та знаходилась на утриманні покійного чоловіка.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Також відповідно до правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-95цс13 визначено, що згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору недійсним, позивач також посилається на норми ч. 1 ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Проте посилання позивача ОСОБА_1 на вищевказану норму закону є безпідставними, оскільки вона не є стороною спірного правочину, а від так залишилось не зрозумілим, хто, яким чином, та з приводу чого, ввів когось в оману

Щодо тверджень представника позивача про ведення в оману ОСОБА_3, а саме не повідомлення її ОСОБА_2 про наявність спору про визнання заповіту недійсним та ухвали про забезпечення даного позову, суд до уваги не бере, оскільки сама ОСОБА_3 спірний договір купівлі-продажу не оспорює, та представника позивача на це не уповноважує.

Більш того, представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні повідомила про те, що ОСОБА_3 зареєструвалась та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України були дотримані при укладенні договору, з умовами договору сторони були згодні, про що свідчить їх підпис на договорі. Претензій сторони при його укладанні один до одного не висували, та до теперішнього часу не висувають.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України.

При вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

До того ж, відповідно дост.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під час розгляду справи судом встановлено, щоу позивача відсутні будь-які підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки заповіт від 21 березня 2014 року, складений ОСОБА_13 на імя ОСОБА_2 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 січня 2016 року є чинними, а від так ОСОБА_2 мала всі законні права, як власник, на відчуження квартири яка залишилась їй у спадок після смерті сина.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 57 , 203, 215, 229, 230, 235, 257, 267, 655 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58,59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.