АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/4004/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1414/К/16 суддя Рунчева О.В.
Категорія № 25 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Ляховської І.Є.,

секретар: Маслова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (далі ПрАТ «СГ «ТАС») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в поряду регресу, в якому просив стягнути на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 16512,75 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 15 серпня 2012 року о 00 год. 10 хв. у м. Нікополі Дніпропетровської області по вул. Кооперативна, 5 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів - автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ДАІ, страховим актом №25796Р/20/2012 від 28 вересня 2012 року та розрахунком страхового відшкодування. На момент дорожньо-транспортної пригоди між відповідачем та позивачем Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01 лютого 2012 року № АВ 2367652, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «УАЗ» д.н. НОМЕР_3.

Згідно до постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2012 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Субєктом оціночної діяльності проведено оцінку транспортного засобу та складено висновок № 377 від 25 серпня 2012 року з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Міstsubishi Lancer», д.н. НОМЕР_4.

Ні підставі страхового акту № 25796Р/20/2012 від 28 вересня 2012 року ПрАТ «СГ «ТАС» було виплачене страхове відшкодування у розмірі 16 512,75 грн. У звязку із чим, страхова компанія набула право регресної вимоги до ОСОБА_1, як до особи, відповідальної за завдану шкоду.

В порядку досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено лист № 166ТАС від 20 листопада 2013 року з вимогою сплатити суму страхового відшкодування, однак відповідачем добровільно вказану суму заборгованості не сплачено.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року позовні вимоги ПрАТ «СГ «ТАС» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СГ «ТАС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 16 512 грн. 75 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, поставив питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що в основу висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, покладено факт неповідомлення ним або страхувальником ОСОБА_3, страховика про страховий випадок. Проте з таким висновком суду першої інстанції він не погоджується, оскільки з його слів він одразу після ДТП разом із ОСОБА_2 повідомив позивача про його настання, внаслідок чого було виплачене страхове відшкодування. За таких обставин, на думку відповідача, позивач не мав правових підстав для звернення до суду з даним позовом. При цьому відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, дійшовши при цьому помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та дійшов висновку про те, що ОСОБА_1А, та ОСОБА_3 не було повідомлено позивача про настання страхового випадку у строки, передбачені ст. 33 Закону, що дає страховику підстави для звернення до суду з регресним позовом до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом першої інстанції дотримані, тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 01 лютого 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_3 було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АВ 2367652, за яким Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» застрахувало цивільну відповідальність перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «УАЗ» д.н. НОМЕР_3 (а.с. 4).

15 серпня 2012 року о 00 год. 10 хв. у м. Нікополі Дніпропетровської області по вул. Кооперативна, 5 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів - автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2.

Відповідно до відомостей № 9055160 про дорожньо-транспортну пригоду, вищезазначена дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення ОСОБА_1 правил маневрування (а.с. 5-6).

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2012 року встановлено, що 15 серпня 2012 року о 00:10 год. в м. Нікополь по вул. Кооперативна, 5 відповідач ОСОБА_1 керував автомобілем НОМЕР_1, перед початком маневру від'їжджаючи з прилеглої території не переконався, що маневр вчиняє безпечно, здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 в попутному напрямі по головній дорозі, чим порушив п. 10.1, 10.2 ПДР України. Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 8).

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підтверджується матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення серії АЕ1 № 510993 від 15 серпня 2012 року, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15 серпня 2012 року, схемою місця ДТП від 15 серпня 2012 року, письмовими поясненнями ОСОБА_1, ОСОБА_2

Внаслідок ДТП автомобіль ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ДАІ, страховим актом № 25796Р/20/2012 від 28 вересня 2012 року та розрахунком страхового відшкодування (а.с. 5-6, 32-33).

Субєктом оціночної діяльності проведено оцінку транспортного засобу та складено висновок № 377 від 25 серпня 2012 року з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Міstsubishi Lancer», д.н. НОМЕР_4 (а.с. 22-31).

Ні підставі зазначеного страхового акту № 25796Р/20/2012 від 28 вересня 2012 року та згідно норм ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» ОСОБА_2 було виплачене страхове відшкодування у розмірі 16512,75 грн.

Таким чином, позивач в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу «Міstsubishi Lancer», д.н. НОМЕР_4.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на момент скоєння ДТП в автомобілі НОМЕР_1 окрім ОСОБА_1 перебував страхувальник даного автомобіля ОСОБА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було повідомлено позивача про настання страхового випадку у строки, передбачені ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Натомість матеріалами справи встановлено, що згідно із заявою на виплату № 08035/10/2012/53 від 10.08.2012 року (а.с. 7) та страховим актом № 25796Р/20/2012 від 28.09.2012 року (а.с. 32) особою, яка повідомила підприємство позивача про страховий випадок, є ОСОБА_2

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту повідомлення ним позивача про страховий випадок. У звязку із чим доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи, а відтак не приймаються до уваги колегією суддів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Згідно до пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, в тому числі: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

При цьому, слід зазначити, що неспівпадіння підпункту ст. 33 Закону, яким передбачено обовязок страхувальника повідомити страховика про настання страхового випадкуу відповідний строк, з посиланням на такий самий обовязок, у ст. 38 Закону обумовлюється внесенням змін до вказаного Закону, і неузгодженістю при цьому нумерації підпунктів пункту 33.1 ст. 33 та підпунктів пункту 38.1 ст. 38 Закону.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові по цивільній справі № 6-1цс14 від 12 лютого 2014 року, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України, він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановивши факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку, дійшов правильного висновку про те, що у звязку з виплатою страхового відшкодування ПрАТ "Страхова група "ТАС" набуло право регресної вимоги до ОСОБА_1, як до особи, що спричинила дорожньо-транспортну пригоду.

Між тим, судом встановлено, що в порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено лист № 166 ТАС від 20 листопада 2013 року з вимогою сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 16512 грн. 75 коп., однак до цього часу відповідач добровільно вказану суму не сплатив (а.с.35).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ПрАТ «СГ «ТАС» та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 16512 грн. 75 коп. та, на підставі ст. 88 ЦПК України, судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп., сплаченого ПрАТ «СГ «ТАС» при поданні позову (а.с. 1).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та є незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню як недоведена, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_4