Справа № 442/6437/15 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/3544/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Симець В.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Унятицької сільської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту про право власності на землю, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Рішення оскаржив позивач. Посилається на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити повністю та визнати недійсним Державний акт про право власності на землю площею 0,1560 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №12 на ім»я ОСОБА_5

Скаргу мотивує тим, що йому на праві власності належить 68,12/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Дрогобицького районного народного суду від 05.03.1985 року. Друга частина будинку 31,88/100 ідеальних частки на лежить на праві приватної власності ОСОБА_5 За будинком значиться земельна ділянка.

Житловий будинок поділений в натурі на підставі рішення Дрогобицького районного народного суду від 05.03.1985 року. Позивачу була виділена та частина житлового будинку, яка знаходиться від городу і таким чином заїзд на подвір»я від АДРЕСА_1 до його частини будинку є у спільному користуванні з відповідачем.

14.02.1995 року та 21.06.1995 року Унятицькою сільською радою прийнято рішення «Про приватизацію земельних ділянок громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_3.» на підставі яких відповідач 13.08.1997 року отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку. По причині чинення перешкод у користуванні спільним заїздом ОСОБА_5 звернувся до суду про визнання незаконними зазначених вище рішень селищної ради, оскільки виявлено невідповідність таких рішень нормативним актам, якими врегульовано було питання передачі земель у власність. Рішенням 21.04.1999 року Дрогобицького районного суду Львівської області за позовом ОСОБА_3 визнано недійсними рішення виконкому Унятицької сільської ради Дрогобицького району від 14.02.1995 року №1 та від 21.06.1995 року №16 «Про приватизацію земельних ділянок громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_3.». Враховуючи те, що ОСОБА_5 отримав 13.08.1997 року Державний акт на право приватної власності на підставі рішення Унятицької сільської ради від 14.02.1995 року, яке в подальшому було визнано недійсним, а тому правова підстава для визнання за ним права власності на земельну ділянку відсутня з часу прийняття даного рішення, тобто з 14.02.1995 року. Тому Державний акт про право приватної власності на землю від 13.08.1997 року, виданий ОСОБА_5 є недійсним.

Зазначає, що мотиви застосування пропуску строку позовної давності, викладені в рішенні є необґрунтовані. Навпаки, відповідач повинен був би оскаржити рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 21.04.1999 року, яким позивачу було поновлено строк звернення до суду і задоволено позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому Унятицької сільської ради про передачу ОСОБА_5 земельної ділянки у власність.

Представник відповідача підтримала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить врахувати, що спірні правовідносини між сторонами виникли ще у 1997 році, про видачу оспорюваного Державного акту позивач дізнався в 1999 році, що убачається із змісту копії зазначеного ним рішення суду від 21.04.1999 року. Тому у суду були підстави для застосування строку позовної давності як на самостійну підставу для відмови у позові, про що подано заяву відповідача. Крім того, представник відповідача зазначила, що позивачем не зазначено у чому полягає порушення його прав оспорюваним Державним актом та не доведено порушення таких прав.

Інші учасники в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки про отримання судових повісток завчасно. Про причину неявки не повідомили. За таких обставин, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників процесу, які не з»явились, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення по суті вимог.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що 13.08.1997 року ОСОБА_5 Унятицькою сільською Радою народних депутатів видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1560 га для обслуговування житлового будинку, в якому зазначено підстава - рішення Унятицької сільської ради народних депутатів від 14.02.1995 року. (а.с.14).

Рішенням Дрогобицького районного суду від 21.04.1999 року за позовом ОСОБА_3 визнано недійсними рішення виконкому Унятицької сільської ради Дрогобицького району від 14.02.1995 року №1 та від 21.06.1995 року №16 «Про приватизацію земельних ділянок» громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_3.» (а.с.7-9). Рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили, що убачається із долученої до справи його копії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_3 знав про порушення своїх прав, зокрема наявність оспорюваного державного акту на земельну ділянку ще у 1999 році, однак звернувся до суду, пропустивши строк позовної давності та з цих підстав відмовив в задоволенні позову.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відносини пов'язані із набуттям права на земельну ділянку колишніх та нинішніх співвласників будинку АДРЕСА_1 - сторін у справі регулюються Земельним кодексом в редакції, що були чинними на період 1985 - 1995 років, нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЗК Української РСР в редакції від 22.06.1993 року, який діяв на момент прийняття вищезазначених рішень сільською радою, право землекористування власності або постійного користування землею засвідчується державними актами на право користування землею.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки оскаржуваний державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету селищної ради від 14.02.1995 року та 21.06.1995 року «Про приватизацію земельних ділянок» громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які визнано судом недійсними, знаходиться у причинному зв»язку з оспорюваним позивачем Державним актом виданим на ім»я відповідача, тому такий також є недійсним.

Суд послався на роз'яснення, що у п. 11 постанови Пленум ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, за яким встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Також судом враховано положення ч.1 ст. 261 ЦК України та з цього приводу зазначено, що при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правовий висновок Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, висловлений у постанові від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Суд першої інстанції врахував, що відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи дату реєстрації оскаржуваного Державного акту 13.08.1997 року, рішення суду від 21.04.1999 року, яким скасовані рішення сільської ради, на підставі якого і був виданий такий державний акт, суд застосував норми ЦК УРСР 1963 року та відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, за якою загальний строк для захисту права особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки відмовив у позові.

Окрім того, суд звернув увагу на те, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду 22.04.2015 року, справа №442/1955/13-ц, позов ОСОБА_3 про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.08.1997 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів враховує виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ч.1 ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом позовної заяви позивача, убачається, підставу для звернення до суду з вимогами до відповідачів про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_5 почав чинити перешкоди у заїзді до приналежної позивачу частини будинку через земельну ділянку, що обумовило звернення до суду про визнання нечинними зазначених вище рішень виконавчого комітету селищної ради.

Звернення до суду з вимогами про скасування Державного акту на ім»я відповідача обґрунтовано тими ж мотивами.

За змістом рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 21.04.1999 року, копія якого долучена до справи, при вирішенні вимог позивача про визнання незаконним рішень виконавчого комітету встановлено, що за даними оспорюваних ним рішень, виконавчим комітетом селищної ради прийнято рішення від 14.02.1995 року за № 1 та від 21.06.1995 року за № 16, за якими ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передано у приватну власність земельні ділянки відповідно 0,38 га та 0, 19 га /а.с. 8/. На підставі цих рішень відповідачу видано Державний акт на право власності на земельні ділянку площею 0, 1560 га, та виписано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім»я позивача площею 0, 31 га, що відповідно не узгоджується з даними зазначених вище рішень виконавчого комітету.

Суд вважав порушеним права позивача, як співвласника будинку, позбавленням права користування спільним заїздом, а також встановлено той факт, що попередніми співвласниками будинку і сторонами, як наступними співвласниками не вирішено питання реального поділу земельної ділянки, що закріплена була за будинком та задоволено вимоги про визнання недійсними означених вище рішень виконавчого комітету .

За змістом позову позивача, на даний час спірні правовідносини між сторонами тривають стосовно заїзду до будинку, зокрема щодо частини будинку, що належить ОСОБА_3 і суд вирішуючи цей спір та відмовляючи у позові за спливом строку позовної давності визнав порушеними права позивача існуванням оспорюваного ним Державного акту на ім»я відповідача.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що між сторонами у справі, як співвласниками будинку, до якого на певній правовій підставі віднесено земельну ділянку для його обслуговування, що убачається із зазначеного вище рішення суду від 21.04.1999 року та долученої до справи копії Абрису земельної ділянки - виник спір, котрий триває і на даний час, що не виключає порушення прав позивача як співвласника будинку та користувача земельної ділянки для його обслуговування.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів порушення таких прав, а отже не доведено підставності позовних вимог щодо недійсності Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, видного на ім»я відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову позивачу у позові оскільки останнім не доведено порушення його прав, а не з підстав зазначених у рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції .

Тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у справі нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. 303 , 304 , п.2ч.1 ст. 307 , п.3 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314 , 316 , 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до Унятицької селищної ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді