Справа № 461/5509/15 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/1715/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Копняк С.М., Шумської Н.Л.

секретаря Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, агенції нерухомості «Стандарт - плюс» про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29 грудня 2015 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, агенції нерухомості «Стандарт - плюс» про визнання договору недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі посилається порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт зазначає, що сторони мали укласти договір купівлі-продажу частини будинку, який укладений в належній формі так і не був. Укладення договору завдатку за відсутності основного зобов'язання суперечить положенням ЦК України та правовій природі завдатку. Вважає, що даний договір повністю відповідає ознакам попереднього договору, оскільки згідно тексту договору, сторони лише висловили намір укласти його в майбутньому, а фактичних дій з його укладення не здійснили. Відтак, договір, укладений між відповідачами є нікчемним правочином, оскільки його недійсність встановлена законом та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки попередній договір відповідно до ст. 635 ЦК України передбачає істотні умови основного договору, відтак може бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України з підстав недодержання вимог цивільного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2006 року між відповідачами, ОСОБА_8 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) був укладений договір завдатку № 4/Л, відповідно до якого Сторони домовилися, що Продавець продає Покупцеві частину будинку по АДРЕСА_1, який належить Продавцю на підстав свідоцтва про право власності за ціною 505 000 гривень, що еквівалентно 100 000 доларам США.

В п.3 вказаного договору зазначено, що іншими співвласниками об'єкта продажу, від імені та за уповноваженням яких діє Продавець є ОСОБА_2.

Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2429162 від 25.12.2003р. вбачається, що 2/5 частки будинку АДРЕСА_2 належали на праві спільної сумісної власності позивачу - ОСОБА_2, відповідачу -ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Згідно з ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Із змісту умов п.п. 1, 4, 5 оспорюваного договору вбачається, що цим договором не передбачався перехід права власності на об»єкт продажу до відповідача, ОСОБА_4, на підставі оспорюваного договору, а в п.5 було зазначено, що право власності на об»єкт продажу переходить до Покупця згідно чинного законодавства України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що для укладення оспорюваного договору не потрібна була передбачена ст.369 ЦК України згода всіх співвласників на укладення цього договору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2012р., що набрало законної сили у справі № 1312/57/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про стягнення завдатку за оспорюваним договором, позов ОСОБА_4 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_11 в користь ОСОБА_4 126 250 гривень, відтак доводи апеляційної скарги про непередачу таких коштів на виконання оспорюваного договору не заслуговують на увагу.

Крім цього, оскільки правовідносини щодо передачі 126 250 гривень завдатку виникли між сторонами цього договору ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і оспорюваний договір в частині умов, що стосуються такого завдатку не передбачає виникнення, зміни чи припинення жодних прав та обов»язків для позивача ОСОБА_2, доводи позивача про невідповідність оспорюваного договору завдатку ч.1 ст.546, ч.1 ст.570 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо забезпечення виконання зобов'язань також не заслуговують на увагу.

В абзаці 5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до абзацу 2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справ» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом встановлено, що 11.07.2007р. сторони оспорюваного договору ОСОБА_12 та ОСОБА_4 підписали угоду, в якій зазначили, що вони як сторони оспорюваного договору погодили, що такий договір з 11.07.2007р. вважати анульованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі оспорюваного договору ні для сторін цього договору, ні для інших осіб не виникли жодні правові наслідки щодо об'єкта продажу, в тому числі і позивача, відтак оспорюваний договір не порушує жодних прав та інтересів позивача ОСОБА_2, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: