Справа № 164/1067/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ониско Р.В.
Провадження № 22-ц/773/1770/16 Категорія: 3 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Стрільчука В.А.,

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 селищної ради до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом зобовязання відповідача звільнити два службові кабінети в адміністративному приміщенні ОСОБА_4 селищної ради за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 селищної ради на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Заслухавши осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні буд-які правові підстави для задоволення даного позову.

Такі висновку суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету ОСОБА_4 селищної ради від 21 лютого 2012 року, вивільнену квартиру АДРЕСА_1 вирішено надати ОСОБА_5 та членам його сімї та видано відповідний ордер (а.с.4-5).

Згідно договору - зобовязання ОСОБА_2 В зобовязувалась звільнити житлову площу квартири АДРЕСА_2 до 9 березня 2007 року( а.с .7)

Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку не виконала умови договору - зобовязання її речі працівниками ОСОБА_4 ВУЖКГ були вивезені спочатку в приміщенні кінотеатру «Жовтень», а надалі в службове приміщення ОСОБА_4 селищної ради ( а.с. 8,13).

Позивач стверджував, що ОСОБА_2 неодноразово запрошували в приміщення селищної ради для передачі даних речей ( а.с.9,10,11).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, адміністративне приміщення /А-2/ належить територіальній громаді селища Маневичі в особі ОСОБА_4 селищної ради - форма власності комунальна ( а.с.14).

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 21 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 04 травня 2012 року ОСОБА_4 селищну раду зобовязано повернути ОСОБА_2 майно, яке було вилучено у неї згідно акту від 21 січня 2009 року із квартири АДРЕСА_3 згідно переліку (а.с.15-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду, позивач визначив правовими підставами заявленого позову норми ст. ст. 383, 391 ЦК України, щодо здійснення права власності та права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ( ч. 1 ст. 319 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не має намір забирати речі, які зберігаються в двох службових кабінетах адміністративного приміщення комунальної власності, а тому останні просять усунути перешкоди в користуванні даними приміщенням шляхом звільнення даних службових кабінети, тобто вивезення речей, які там зберігаються.

Однак, всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачі не надали доказів щодо того, які саме приміщення займає відповідач по справі, на підставі чого відповідач їх займає та яким чином остання чинить перешкоди в користуванні даними приміщеннями та які саме індивідуально визначені речі знаходяться у цих приміщеннях, при тому що ОСОБА_2 у категоричні й формі вказувала, що речі їй не належать.

В матеріалах справи відсутні докази, щодо того яким чином та у який спосіб ОСОБА_2 порушила законні права та інтереси ОСОБА_4 селищної ради, при тому що остання вказує, що речі які розміщенні в двох адміністративних приміщення та щодо яких виник спір були поміщені там саме позивачем з власної ініціативи без згоди відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 21 лютого 2012 року встановлено факт неправомірності саме ОСОБА_4 селищної ради, щодо ненадання даного майна відповідачу по справі ( а.с.15-16).

Позивачем не надано доказів, що дане рішення суду не виконується з вини ОСОБА_2.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, які давали б суду можливість ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до покликань, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а зокрема постановлення безпідставної ухвали про зупинення провадження в справі, яка в подальшому скасована судом апеляційної інстанції, невчасне надіслання ухвали про відкриття провадження у справі, не вирішення судом першої інстанції клопотання про виклик свідків, не вирішення судом заяви про відвід головуючого у справі.

Дані порушення не впливають на правильність ухваленого судом рішення.

Крім того, позивач у випадку безпідставної відмови у задоволенні судом першої інстанції клопотання про виклик свідків, не позбавлений був можливості заявляти дане клопотання в суді апеляційної інстанції. Таким правом позивач не скористався.

Також слід зауважити, що відповідно до журналу судового засідання та технічного запису судового засідання від 08.11.2016 року ( а.с. 127-129) після розясненого головуючим у справі права сторін на заявлення відводу головуючому у справі та секретарю судового засідання , ні позивачем ні відповідачем відводів не було заявлено.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 селищної ради відхилити, а рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: