Справа № 362/2873/13-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/2131/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 07.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, третя особа: Управління Держземагенства у ОСОБА_2 районі Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, визнання права постійного користування земельною ділянкою, витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_2 міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів Управління Держкомзему у ОСОБА_2 районі Київської області про визнання незаконним та скасування рішення Глевахівської селищної ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки і скасування їх державної реєстрації, визнання права постійного користування на земельні ділянки та зобовязання повернути земельні ділянки.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2013 року вимоги позовів розєднано у самостійні провадження.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» 20.05.02 року видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Рішенням господарського суду Київської області від 30-31.12.08 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.В подальшому, Глевахівська селищна рада здійснювала розпорядження землями вилученими у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» за рішенням господарського суду Київської області від 30-31.12.08. Так, згідно інформації Управлінням Держкомзему у ОСОБА_2 районі щодо земельних ділянок, які перетинають межі земель ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на території Глевахівської селищної ради станом на 08.07.11, ОСОБА_3 за рішенням Глевахівської селищної ради від 03.09.09 № 714-31-V передано у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:005:0109, а в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №840806. Вказана земельна ділянка згідно інформації Управління Держкомзему знаходиться в межах земель переданих в постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Разом з цим, рішенням господарського суду Київської області від 21.04.10 задоволено подання ОСОБА_2 міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.08 за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.08 та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.10 рішення господарського суду Київської області від 21.04.10 залишено без змін. 23.06.11 Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.10 залишено без змін. Отже, на думку прокурора, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» зникла. А відтак, передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Прокурор зазначає, що за таких обставин Глевахівська селищна рада прийнявши рішення від 03.09.09 № 714-31-V, в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер :02:005:0109, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 та ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України. Прокурор вважає, що оскільки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» встановлено межі земельної ділянки, отримано держаний акт на право постійного користування землею, що належним чином зареєстрований, то рішення Глевахівської селищної ради від 03.09.09 № 714-31-V, яким здійснено перерозподіл землі передано частину земельної ділянки належної ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування іншій особі ОСОБА_3, не є підставою припинення права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказаними земельними ділянками. Враховуючи викладене, на думку прокурора, на підставі ст. 152 Земельного кодексу України рішення Глевахівської селищної ради від 03.09.09 № 714-31-V, в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер :02:005:0109 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на вказану земельну ділянку не припинене в установленому порядку. Прокурор посилається на те, що ОСОБА_3. видано державний акт на право власності на земельну ділянку та здійсненого їх державну реєстрацію. Зважаючи на те, що відповідачем спірний державний акт на право власності на земельну ділянку був зареєстрований у встановленому законом порядку та земельна ділянка вибула з володіння позивача, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом скасування реєстрації цього державного акту, визнання права постійного користування на земельну ділянку за ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та витребування ділянки на користь позивача.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 міжрайонного прокурора Київської області задовольнити, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено вимоги ст. ст. 57-59,64 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи прокурору в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, визнання права постійного користування земельною ділянкою, витребування земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що на момент надання земельних ділянок відповідачам, вони не були вилучені з користування ДП "ДСВ ІФРГ НАН України", оскільки зазначене вилучення відбулося вже після того, як спірні земельні ділянки перейшли у власність відповідачів, більш того, відповідно до копії катологів координат земельних ділянок, координати зовнішніх меж спірних земельних ділянок по яких було складено каталог координат, були складені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера, а тому є хибними, оскільки були виконані різними методами, а обміри та визначення меж спірних земельних ділянок та земель НАН з використанням одного і того ж способу ніким не проводилися, тому фактичне накладення цих земельних ділянок встановлено не було.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах Хендісайд проти Сполученого Королівства від 7 грудня 1976 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України.

За положеннями ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою.

Відповідно до п. 1.4 Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель, затверджених вказівкою Держкомзему України від 20.03.2002 року №12 (на момент присвоєння ділянкам кадастрових номерів), кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним протягом усього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого.

Згідно з ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Зі змісту положень ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями ч.1 ст. 116 ЗК України в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Судом встановлено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20.05.2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.

Рішенням господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням Глевахівської селищної ради від 03.09.2009 року № 714-31-V передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий номер :02:005:0109, а в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ№840806.

Рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання ОСОБА_2 міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року рішення господарського суду Київської області від 21.04.2010 залишено без змін. 23.06.2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року залишено без змін.

ОСОБА_3 на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 03.09.2009 року №714-31-V, видано державний акт серія ЯИ№840806 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:005:0109, який зареєстровано 15.04.2010 року.

Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» листом від 19.08.2011 року направило директору ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» копії каталогів координат земельних ділянок, та зазначило що координати зовнішніх меж земельних ділянок по яких були складені каталоги координат були складені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера.

Управління Держкомзему у ОСОБА_2 районі листом від 30.05.2011 року повідомило Глевахівську селищну раду про те, що землі відповідно до державного акту на право користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» не були внесені до автоматизованої системи координат державного земельного кадастру, а картографічні матеріали з права користування земельною ділянкою на ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» відсутні.

Управління Держкомзему у ОСОБА_2 районі листом від 17.10.2011 року повідомило прокуратуру про те, що при внесенні поданого каталогу координат на земельну ділянку ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» до Автоматизованої Системи Координат ведення держаного земельного кадастру, управлінням було виявлено земельні ділянки, які перекривають зовнішні межі даної ділянки. Зокрема і земельна ділянка ОСОБА_3 кадастровий №:02:005:0109.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент надання земельних ділянок відповідачам, вони не були вилучені з користування ДП "ДСВ ІФРГ НАН України", оскільки зазначене вилучення відбулося вже після того, як спірні земельні ділянки перейшли у власність відповідачів, більш того, відповідно до копії катологів координат земельних ділянок, координати зовнішніх меж спірних земельних ділянок по яких було складено каталог координат, були складені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера, а тому є хибними, оскільки були виконані різними методами, а обміри та визначення меж спірних земельних ділянок та земель НАН з використанням одного і того ж способу ніким не проводилися, тому фактичне накладення цих земельних ділянок встановлено не було.

Крім того, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2014 року за клопотанням прокурора було призначенно у справі судову земельно-технічну експертизу (т. 4 а.с. 90).

Однак, відповідно до повідомлення № 4060/14-41 від 08.07.2014 року експертиза залишена експертною установою без виконання через не надання прокурором додаткових матеріалів та розяснень, та без відповідної оплати.

У звязку з наведеним, суд, у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, вважає за можливе встановити факт ухилення позивача від участі в експертизі, без чого проведення експертизи неможливо.

Суд першої інстанції вірно вважав безпідставним посилання позивача на положення ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», оскільки державне підприємство позивач не внесений до відповідного Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Суд першої інстанції при вирішені спору вірно врахував, що на момент надання земельних ділянок відповідачам вони були вилучені із користування державного підприємства на користь Глевахівської селищної ради, а тому застосування до даних правовідносин вимог закону щодо попереднього вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку в землекористувача є безпідставним.

Доводи позивача про застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» ч. 9 ст. 149, ч. 2 ст. 150 ЗК України щодо порядку вилучення земельної ділянки НАН України відхиляються колегією суддів, оскільки на момент надання земельної ділянки відповідачам за рішенням суду вони були вилучені з користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Відповідно до ч.1,2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України №12 від 24.10.2008 року, дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази

існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

З урахуванням вищевикладеного апеляційна скарга не містить зазначення об'єктивних причин, через які прокурор не мав можливості подати належні докази про те, що передані у власність відповідачів земельні ділянки знаходяться у межах земель, переданих у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» під час розгляду справи у суді першої інстанції.

За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено прокурору в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: