У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 тис. доларів США зі сплатою 12,4 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 22 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору 23 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належний йому житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями та земельну ділянку площею 0,0960 га, що знаходяться по АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 23 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 2 378 доларів 42 центи США.

Ураховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд: стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 378 доларів 42 центи США, з яких: 2 041 долар 11 центів США - заборгованість за кредитом; 337 доларів 31 цент США - заборгованість за процентами; 2 612 грн 55 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 23 вересня 2013 року до 23 вересня 2014 року, 290 грн 85 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 12 жовтня 2013 року до 23 вересня 2014 року; звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути на його користь сплачений судовий збір.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на те, що при укладенні 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та нею договору про надання споживчого кредиту банком не надано інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання нею продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 23 серпня 2007 року та договір іпотеки від 23 серпня 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_4, оскільки вони суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору іпотеки від 23 серпня 2007 року залишено без розгляду.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 Застосовано правові наслідки недійсності договору та зобов'язано ОСОБА_3 повернути ПАТ «УкрСиббанк» всю суму коштів, які вона отримала за зазначеним кредитним договором, а ПАТ «УкрСиббанк» повернути ОСОБА_3 всі суми коштів, які вона сплатила на виконання покладених на неї фінансових зобов'язань за зазначеним кредитним договором та додатковою угодою від 23 серпня 2007 року № 1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2007 року у розмірі 2 378 доларів 32 центи США, пеню в розмірі 2 612 грн 55 коп. за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором, нараховану за період з 23 вересня 2013 року до 23 вересня 2014 року, пеню у розмірі 290 грн 85 коп. за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за аналогічний період.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями житловою площею 55 кв. м, загальною площею 82,7 кв. м та земельну ділянку площею 0,0960 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_6 на праві власності, для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли внаслідок невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 23 серпня 2007 року, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 175 300 грн (154 000 грн та 21 300 грн відповідно), але не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій. На час дії мораторію виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 18 травня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті - рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ПАТ «УкрСиббанк» скасовано. Позов ПАТ«УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ«УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2007 року у розмірі 2 378 доларів 42 центи США та пеню у розмірі 1 тис. грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення вчастині відмови у позові та зменшення пені скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» скасувати й залишити в цій частині у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив із того, що зміст кредитного договору не відповідає законодавству України, порушує права та інтереси позичальника, тому є недійсним з моменту його укладення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині вирішення позову ПАТ «УкрСиббанк» та частково задовольняючи первісний позов, виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, то це є підставою для стягнення з неї заборгованості за цим договором, застосувавши позовну давність до вимог про стягнення неустойки, про що було заявлено ОСОБА_3 При цьому, зазначивши, що вартість майна, переданного в іпотеку банку значно перевищує розмірзаборгованості за кредитним договором, тому вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотекичерез неспівмірність вимогзадоволенню не підлягають.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 тис. доларів США зі сплатою 12,4 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 22 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору 23 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку належний йому житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями та земельну ділянку площею 0,0960 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 23 вересня 2014 року склала 2 378 доларів 42 центи США.

На письмові вимоги банку відповідачі не реагували.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 1.2. іпотечного договору передбачено, що іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань боржника за кредитним договором від 23 серпня 2007 року.

Відповідно до пп. 2.1.1., 2.1.2. іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

У разі порушення боржником обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання боржником цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, положеннямичч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте ч. 3 ст. 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

За положеннями ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-340цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14, від 4 листопада 2015 року № 6-1120цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте апеляційний суд зазначені положення законодавства не врахував та, зменшивши неустойку, не встановив значного перевищення її розміру відносно кредитної заборгованості.

Крім того, ч. 2 ст. 612 ЦК України передбачено, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Таким чином, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, не врахував, що банк скористався своїм правом на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна та дійшов передчасного висновку про відмову в позові,позбавивши ПАТ «УкрСиббанк» законного захисту свого порушеного права.

При цьому не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_3 про закриття відділення ПАТ «УкрСиббанк» по вул. Ціолковського, 6 у м. Глухові Сумської області та неповідомлення про це позичальника, не перевірив, чи не стало це підставою неможливості боржника виконувати зобов'язання за кредитним договором.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судоверішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик