АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4000/16 Справа № 207/4437/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Литвинчук В. П. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Григор'євої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання власності на 1/2 частину будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, визнання квартири спільною сумісною власністю, яке набуте за час шлюбу, стягнення 1/2 частини вартості квартири та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яке не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5, про визнання договору куиівлі-продажу будинку недійсним у частині покупця, визнання ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу будинку, визнання права власності на будинок,

встановив:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_2, та визнання за ним права власності на 1/2 частину цього будинку.

ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, яка набута за час шлюбу, стягнути із ОСОБА_4 на її користь половину вартості цієї квартири.

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5., про визнання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 від 18 березня 2011 року недійсним у частині покупця, визнання її - ОСОБА_2, покупцем за цим договором купівлі-продажу будинку, визнання за нею права власності на цей будинок.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на ? частину будинку - задоволено.

Визнано будинок АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, визнання квартири спільною сумісною власністю, яка набута за час шлюбу, стягнення 1/2 частини вартості квартири - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним у частині покупця, визнання ОСОБА_2 покупцем за договором купівлі-продажу будинку, визнання права власності на будинок - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243 гривень 60 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 суд першої інстанції посилався на положення ст. 60,69,ч.1 ст.70 СК України.

Суд встановив, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений 12 серпня 1989 року. 28 листопада 2011 року заочним рішенням суду шлюб між сторонами був розірваний.

У період шлюбу 18 березня 2011 року сторонами був придбаний житловий будинок АДРЕСА_2, а тому будинок є їхньою спільною сумісною власністю.

На теперішній час виникла необхідність розподілу майна, який сторонами був придбаний та перебудований у період шлюбу.

У судовому засіданні встановлено, що між сторонами ніякої домовленості стосовно володіння спільним сумісним майном не існувало. Будинок був придбаний для спільного проживання.

Ті обставини, що сторонами у період шлюбу була продана квартира та придбаний спірний будинок були підтверджені свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7, які у цьому будинку проводили ремонтні та будівельні роботи, що ці роботи оплачував та придбавав будівельні матеріали ОСОБА_4

Також свідки пояснили, що ОСОБА_4 при проведенні ремонтних робіт у придбаному будинку у травні 2011 року покалічив ногу.

Суд критично оцінив пояснення свідків ОСОБА_8 щодо того, що він відповідачу позичав гроші для проведення у будинку ремонту. Показання свідка у цій частині спростовуються поясненнями самого відповідача, яка пояснила, що після придбання нею будинку за кошти матері у неї залишались гроші на його ремонт, та поясненнями ОСОБА_2, яка у судовому засіданні пояснила, що ремонт проводився за її кошти, що вона наймала людей і платила їм гроші.

Суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_9, колишньої співмешканки позивача у тій частині, що вони співмешкали із осені 2010 року. У судовому засіданні було встановлено, що позивач та ОСОБА_9 стали співмешкати із червня 2011 року і співмешкання припинили влітку 2011 року. Разом з тим, їй було відомо, що сторонами була продана квартира і позивач не мав наміру мешкати у будинку, який вони придбали. Свідок ОСОБА_10 пояснив, що його дружина проживала по АДРЕСА_3.

Пояснення відповідача та її представника, що квартира була продана за 35120 гривень спростовується поясненнями свідка ОСОБА_11, покупця квартири, яка пояснила, що у 2011 року вона придбала квартиру у подружньої пари ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Гроші за квартиру вона дала їм обом, гроші сторони перераховували разом. Квартиру придбала за 15000 доларів США із яких 500 доларів був завдаток, а 14500 доларів США вона сторонам передала у нотаріальній конторі. Вона має розписку, що сторони отримали від неї 15000 доларів США. Однак, договір оформили за меншу суму, щоб менше платити податок.

Пояснення ОСОБА_3 та її представника, що будинок був придбаний за 68811 гривень спростовуються поясненнями ОСОБА_5. яка пояснила, що будинок вона продала подружній парі за 15000 доларів США, а гроші при укладенні договору купівлі-продажу передала сімейна пара. На час укладення договору купівлі-продажу будинку 7500 доларів було еквівалентно 60000 гривням і тому у договорі продаж був вказаний у гривнях.

Із акту № 4 про нещасний випадок невиробничого характеру, затвердженого начальником Дніпровського РВВС 17 травня 2011 року вбачається, що ОСОБА_4 01 травня 2011 року о 10 годині 10 хвилин за адресою: АДРЕСА_2 на подвір'ї особистого будинку під час проведення ремонтних робіт через власну необережність травмував болгаркою праву ногу і отримав травму /а.с.25/.

При цьому, із відповіді начальника УМВС м. Дніпродзержинська на скаргу відповідача, що документи щодо засвідчення нещасного випадку не виробничого характеру, надані колишнім чоловіком, як такі, що не відповідають дійсності, під час проведення службового розслідування не було встановлено порушень вимог чинного законодавства. Тобто, нещасний випадок не виробничого характеру і мав місце 01.05.2011 року на подвір'ї будинку АДРЕСА_2 /а.с.74/.

Заочним рішенням суду від 28 листопада 2011 року шлюб між сторонами був розірваний. У позовній заяві про розірвання шлюбу від 11 жовтня 2011 року /а.с.27/, ОСОБА_4 вказав, що із грудня 2010 року шлюбних стосунків сторони не підтримують, із травня 2011 року мешкають окремо, а з липня 2011 року він мешкає з іншою жінкою. Також у позові про розірвання шлюбу вказав, що під час спільного проживання з 12 серпня 1989 року по 01 травня 2011 року вони вели спільне господарство і ними був придбаний будинок АДРЕСА_2. Із поданих сторонами суду заяв вбачається, що вони просили суд розглянути справу про розірвання шлюбу у їх відсутність.

ОСОБА_3, згідно поданої 28 листопада 2011 року заяви /а.с.31/, пред'явлені позивачем вимоги, викладені у позовній заяві про розірвання шлюбу, визнала у повному обсязі. Тобто, позивач визнала, що із жовтня 2010 року у їхній сім'ї стали виникати конфлікти, із грудня 2010 року шлюбних стосунків не підтримують, а із травня 2011 року мешкають окремо. Під час спільного проживання із 12 серпня 1989 року по 01 травня 2011 року вони вели спільне господарство і ними був придбаний спірний будинок.

Наведене підтверджує і рішенням суду про розірвання шлюбу із якого вбачається, що із грудня 2010 року сторони припинили подружні відносини і станом на 28 листопада 2011 року, день винесення рішення суду, сторонами спільне господарство не велось, сім'я сторін розпалась і шлюб сторін необхідно розірвати. У рішенні суду також вказано, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі /а.с.ЗЗ/.

У договорі купівлі-продажу квартири від 04 березня 2011 року зазначено, що позивач, ОСОБА_4, продав квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_11 купила її, ознайомившись із змістом заяви дружини Продавця, яка дала згоду на укладення та підписання Договору /а.с.36/.

Заява ОСОБА_3 свідчить, що вона, ознайомившись зі змістом ст. 65 СК України, дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири. Також у заяві вона повідомила нотаріуса, що із ОСОБА_4, вона перебуває у зареєстрованому шлюбі і цей правочин не суперечить інтересам їхньої родини, а також правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідачу нотаріусом був роз'яснений зміст ст. 60,65 СК України. Заява відповідачем була підписана 04 березня 2011 року. Тобто, за два тижні до придбання будинку /а.с.37/.

У договорі купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2011 року зазначено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_5. продали спірний житловий будинок, а ОСОБА_3, ознайомившись із змістом заяви чоловіка покупця, щодо його згоди на укладення та підписання цього договору, придбала вказаний житловий будинок /а.с.38/.

Заява ОСОБА_4 свідчить, що він, ознайомившись зі змістом ст. 65 СК України, дає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладання та підписання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2. Також у заяві він повідомив нотаріуса, що із ОСОБА_3 він перебуває у зареєстрованому шлюбі і вказаний правочин не суперечить інтересам їхньої родини, а також правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачу нотаріусом був роз'яснений зміст ст. 60,65 СК України. Ця заява ОСОБА_4 підписана 18 березня 2011 року, тобто, в день укладення та посвідчення договору купівлі-продажу будинку /а.с.39/.

У судовому засіданні досліджена цивільна справа № 207/4816/14-ц №2/207/1981/14 за позовом ОСОБА_2, 3-ї особи по справі, до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу, посвідченого Правобережною Товарною біржею нині спірного будинку дійсним. Позов до суду надійшов 21 жовтня 2014 року. Тобто, у час, коли у провадженні суду вже знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_4

Рішенням суду від 01 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішення суду набрало чинності.

Суд також дослідив цивільну справу № 207/981/15-ц; №2/207/713/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу спірного будинку. Позов до суду надійшов 10 березня 2015 року. Тобто, також у час, коли у провадженні суду вже знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_4 Вказаний позов за заявою позивача був залишений без розгляду.

Пред'являючи позов ОСОБА_2 до позовної заяви у підтвердження позовних вимог додала розписку від 01 лютого 2011 року /а.с.16 №№ 207/981/15-ц; № 2/207/713/15/, із якої вбачається, що ОСОБА_3 01 лютого 2011 року отримала безпосередньо від ОСОБА_2, суму у розмірі 80000 гривень на придбання будинку, яку зобов'язується повернути до 30 грудня 2011 року. Розписка написана на календарному листку за 08 лютого, а на звороті 09 лютого.

Разом із тим ОСОБА_2, звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним у частині покупця, визнання її покупцем за цим договором, також додала до пред'явленого нею позову розписку, але уже іншого змісту та від іншої дати - 18 березня 2011 року /а.с.90/. В ній зазначено, що ОСОБА_3, 18 березня 2011 року отримала безпосередньо від ОСОБА_2 80000 гривень на придбання будинку на ім'я останньої. Розписка написана на календарному листку за 31 січня, а на звороті 29 січня.

Отже, у матеріалах цієї справи знаходяться дві розписки відповідача ОСОБА_3, але на різних листках календаря, різних дат та різного змісту: що 01 лютого 2011 року вона отримала безпосередньо від ОСОБА_2 /матері/ суму у розмірі 80000 гривень на придбання будинку, яку зобов'язується повернути до 30 грудня 2011 року; і що 18 березня 2011 року отримала безпосередньо від ОСОБА_2 суму у розмірі 80000 гривень на придбання будинку на ім'я останньої. Розписка написана на календарному листку за 31 січня, а на звороті 29 січня.

У судовому засіданні відповідач пояснила, що розписка написана нею.

Суд критично оцінив ці дві розписки, які були надані відповідачем ОСОБА_3 своїй матері, позивачу по справі ОСОБА_2 у тій частині, що розписки різного змісту, від різних дат та на різних листках календаря, що викликає сумнів в тому, що гроші на придбання нині спірного будинку були надані матір'ю відповідача, та будинок був придбаний за гроші матері відповідача.

ОСОБА_2, є матір'ю відповідача ОСОБА_3 і зацікавлена у вирішенні справи на користь своєї дочки. Це підтверджується і пред'явленими нею позовами 21 жовтня 2014 року про визнання договору купівлі-продажу, посвідченого Правобережною Товарною біржею нині спірного будинку дійсним, який до суду надійшов у час, коли у провадженні суду вже знаходилась цивільна справа за позовами колишнього подружжя.

ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок, а ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним у частині і покупця, визнання її покупцем за цим договором, і визнання права власності на той же самий будинок.

ОСОБА_3. підтримуючи свої позовні вимоги у частині визнання за нею права особистої приватної власності на спірний житловий будинок, наполягаючи на задоволенні пред'явлених нею позовних вимогах, одночасно повністю визнала і позовні вимоги ОСОБА_2, своєї матері, про визнання договору купівлі-продажу цього будинку недійсним у частині покупця, визнання ОСОБА_2 покупцем за цим договором, визнання за ОСОБА_2 права власності на цей будинок.

Суд встановив, що договір купівлі-продажу будинку укладений і посвідчений 18 березня 2011 року відповідно до чинного законодавства, а тому із врахування доказів, наданих по справі вважав, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Із врахуванням цього суд розподілив судові витрати.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що: сторони припинили сімейні стосунки із жовтня 2010 року; спірний будинок був придбаний за її кошти; ремонтні роботи у будинку проводились без участі ОСОБА_4; не враховано реконструкцію будинку та відсутність підстав для виникнення права власності на самочинно збудовані споруди.

Відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 6 цієї статті передбачається, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Суд критично оцінив дві розписки, які були надані ОСОБА_3 своїй матері, позивачу по справі ОСОБА_2 у тій частині, що розписки різного змісту, від різних дат та на різних листках календаря, що ставило під сумнів доводи про те, що гроші на придбання спірного будинку були надані її матір'ю, та будинок був придбаний за гроші матері відповідача.

У договорі купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2011 року зазначено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_5. продали спірний житловий будинок, а ОСОБА_3, ознайомившись із змістом заяви свого чоловіка, щодо його згоди на укладення та підписання цього договору, придбала вказаний житловий будинок (а.с.38).

Отже, ОСОБА_3 не надала суду належних та достовірних доказів того, що грошові кошти, потрачені на придбання спірного житлового будинку АДРЕСА_2, належали лише їй. Також вона не довела того, що сторони окремо проживали у зв'язку із припиненням сімейних стосунків, а часом припинення стосунків є жовтень 2010 року. А тому відсутні підстави для застосування положень п.3 ч.1, ч.6 ст.57 СК України щодо спірного будинку, придбаного сторонами 18.03.2011 року, тобто в період шлюбу.

Також не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи про те, що ремонтні роботи у будинку проводились без участі ОСОБА_4, не враховано реконструкцію будинку та відсутність підстав для виникнення права власності на самочинно збудовані споруди.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 3 та 4 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Витягом із державного реєстру правочинів від 18.03.2011 року, та витягом ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 14.04.2011 року підтверджено, що на час розгляду справи у суді першої інстанції житловий будинок АДРЕСА_2 вже був зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2011 року (т.1 а.с.91-92).

Отже, наступні реконструкції у будинку не свідчать про те, що у ОСОБА_4 не виникло право власності на частину цього будинку, оскільки спір між сторонами виник щодо самого права власності на нерухоме майно, а не реального розподілу домоволодіння, у зв'язку із чим вимоги ст.376 ЦК України не можуть бути підставою для позбавлення одного із подружжя прав на спільне сумісне майно, придбання та реєстрація якого була здійснена відповідно до вимог чинного законодавства.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 відсутні будь-які доводи щодо неправильності рішення суду в частині відмови їй у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, стягненні із ОСОБА_4 на її користь половини вартості цієї квартири.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що: спірний будинок не належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях; гроші для придбання будинку передавала саме вона, а тому виступала фактичним покупцем будинку, а ОСОБА_3 діяла лише від її імені.

Згідно частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Надані дві розписки ОСОБА_3 про те, що вона взяла у борг грошові кошти у своєї матері ОСОБА_2, є різними за змістом, написані від різних дат, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поставив їх під сумнів. Достовірних доказів про те, що гроші на придбання спірного будинку були надані саме ОСОБА_2, та будинок був придбаний саме для неї суду не надано. Тому обставини, на які вона посилається є недоведеними, відповідно до вимог ст.ст. 57-61, 64-65 ЦПК України.

У договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку від 18 березня 2011 року відсутні будь-які відомості про те, що угода укладалась в інтересах ОСОБА_2 чи за її дорученням в порядку представництва, відповідно до приписів глави 17 ЦК України (а.с.38).

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: