АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В АЛ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним правочин, укладений між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_2 від 20.04.2015 № 468, визначеного як договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площею 0, 1000 га, у зв'язку з його фіктивністю та ухиленням ОСОБА_6 від виконання своїх цивільно-правових обов'язків.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про те, що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що ухвалюючи рішення, судом першої інстанції не було здійснено належної перевірки, що укладаючи договір дарування відповідачі не мали наміру фактичної передачі майна вказаного у договорі, а отже він укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, не враховано, що існує наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому ОСОБА_6 своїх цивільно-правових зобов'язань перед кредиторами.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Справа № 754/604/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9696/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованими, просили залишити його без змін.

Треті особи повідомлялись про розгляд справи апеляційним судом належним чином, що підтверджується зворотніми поштовими повідомленнями, в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач ОСОБА_1 з моменту підписання договору відступлення втратив право вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства, а тому не вбачається порушених його прав, які підлягали б судовому захисту.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Предметом даного спору є договір дарування земельної ділянки укладений 20.04.2015 між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_2 (а.с. 14-15).

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_6, подарувала земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належну ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 01.06.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.C., за реєстровим № 3166, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О.. Відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., реєстраційний номер нерухомого об'єкта майна: 64, реєстраційний номер запису про право власності 9416758 (а.с.16).

Підставами недійсності вказаного правочину позивач зазначає його фіктивність, тобто вчиненння без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а задля уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконня зобов'язань, що виникли у відповідача ОСОБА_6 перед позивачем.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.12.2014 між позивачем ОСОБА_1, з однієї сторони, відповідачем ОСОБА_6, з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла"» (а.с. 17-18). Позивач виконав свої зобов'язання за вказаним правочином, натомість зобов'язання відповідача щодо здійснення оплати залишаються без виконання.

Проте, 05.05.2015 між позивачем ОСОБА_1, з однієї сторони, та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, з другої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» № 1491 від 17.12.2014 та про зміну первісного кредитора на нового (а.с.25-26).

Тобто під час підписання договору відступлення відбулась заміна сторони у зобов'язанні та право вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства «Торговий дім «Камілла» № 1491 від 17.12.2014 перейшло від ОСОБА_1 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

За наведених обставин слід погодитись з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем, перш за все, факту порушення його прав, що є необхідною умовою здійснення судового захисту, виходячи з положень ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України.

У постанові від 21.01.2015 за № 6-197цс14, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків

Відповідно до ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, а також відсутності правових наслідків вчиненого правочину.

Разом з цим, слід зазначити, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А отже, посилання позивача на фіктивність договору дарування у зв'язку з наміром відповідача ухилитися від виконання договірних зобов'язань, є нічим іншим ніж припущенням.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: