Справа № 214/8061/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення по даній справі.

В обґрунтування заяви наводить наступне. При винесенні рішення суд керувався положеннями ст. 180 СК України, та в основу судового рішення покладено висновок суду, що відповідач є батьком дитини, яка мешкає з матір'ю, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, працює неофіційно, має нерегулярний мінливий дохід. За змістом ст.224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини не явки. Заочне рішення від 17.12.20 15р. набрало законної сили 19.01.2016р. При вирішенні питання про набрання рішенням законної сили, суд виходив із аналогії закону, відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та керувався положеннями абзаців 2, 4, 5 ст. 74 ЦПК України, що у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформацію щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.228 ЦПК України заяву про перегляд заочне рішення заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Згідно ч. 2 ст. 72 ЦПК України, документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Вважає, що заочне рішення має бути переглянуте з наступних підстав. Він, відповідач, не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з причин перебування за межами області, що підтверджується проїзним документом ВБ №897939 напрям Львів - ОСОБА_4 Ріг 10.04.2016р. - 11.04.2016р. та за межами держави, що підтверджується візовим штампом виїзду від 20.12.2015р. та в'їзду в Україну від 09.04.2016р. на сторінці №9 закордонного паспорту. Судове повідомлення від 17.11.2015р. про виклик в судове засідання призначене на 17.12.2015р. направлене за адресою: м. Кривий Ріг, бульвар Вечірній, 4/19 не отримував, що підтверджується конвертом поштового відправлення №869 з відміткою ВПЗ про не вручення та підставу повернення "сплив строк зберігання". Аналогічні відомості вбачаються з "Відстежень пересилань поштових відправлень". Позивачці було відомо, що він, відповідач, перебуває за межами області, проте від суду це було навмисно приховано. Наполягає, що не був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. В матеріалах справи містяться відомості (відстеження поштових пересилань "Укрпошта") про вручення "особисто адресату" 06.01.2016р., поштового відправлення за № 254, яким направлялось оскаржуване судове рішення. Проте, в матеріалах справи відсутні докази про вручення оскаржуваного судового рішення йому, відповідачу, в порядку ч. 3 ст. 222 ЦПК України. Згідно довідки №27 від 30.05.2016р. Криворізької ОМДІС "ОСОБА_1 - КОМ", відповідач є власником житлового приміщення за яким зареєстрований та є єдиною особою, хто мешкає за даною адресою, та має до нього доступ. Станом на 31.12.2015р. та на 06.01.2016р. перебував за межами держави, що підтверджується стор.№9 закордонного паспорту. Станом на 06.01.2016р. нікого не вповноважував на представництво його інтересів в будь яких інстанціях та установах. Наполягає, що матеріали справи не містять доказів виконання судом приписів ч. 9 ст. 74 ЦПК, а саме виклик відповідача в суд через оголошення у пресі. Направлення СМС- повідомлення сторонам, регулюється п. 6 ст. 74 ЦПК, що є правом суду, а не обов'язком, заява його, відповідача, про повідомлення у форматі СМС в матеріалах справи відсутня, тому вважає, що "довідка про доставку СМС", не є доказом належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи призначений на 17.12.2015р.

Зазначає, що неналежне повідомлення про час і місце розгляду справи призвело до порушення його прав про обізнаність з приводу обставин розгляду, був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами справи, які покладені в основу судового рішення, надати свої пояснення на доводи позивача, заперечувати позовні вимоги.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За домовленістю з позивачкою бере участь в утримані доньки в натуральній формі,

що підтверджується договором купівлі - продажу від 30.09.2015р. про придбання дочці взуття на суму 405 гривень, товарним чеком №32 від 09.11.2015р. про придбання дочці верхнього одягу (пальто, шапка, шарф) на суму 830 гривень, придбавав ліки.

Під час передачі ліків 15.12.2015р. відповідачці, остання приховала про судовий розгляд справи призначений на 17.12.2015р.

Станом на день позивання 04.11.2015р. був офіційно працевлаштований та мав регулярний дохід, що підтверджується записом у трудовій книжці на стор. 8-9, довідкою про доходи б/н від ФОП ОСОБА_5, в якій зазначено отримувану заробітну платню на рівні мінімальної встановленої законодавством 1450 гривень.

Враховуючи, що перебував за межами держави, але піклуючись про свою доньку, переводив кошти своїй матері, а вона в свою чергу переводила кошти на ім'я ОСОБА_1 - матері дитини, як допомогу на утримання дитини в грошовій формі, через засоби поштового зв'язку, що підтверджується фіскальним чеком від 26.01.2016р. на суму 416.92 гривні, фіскальним чеком від 26.01.2016р. на суму 416.92 гривні, фіскальним чеком від 22.02.2016р. на суму 412 гривень, фіскальним чеком від 22.03.2016р. на суму 412 гривень, фіскальним чеком від 22.04.2016р. на суму 410 гривень.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї.

На сьогодні не працює та стоїть на обліку в Криворізькому міському центрі зайнятості, що підтверджується довідкою №03-07/3291 в 25.05.2016р., перебуває в статусі безробітного, шукає роботу.

Згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2015 р." прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з вересня 2015 р. становить 1167 гривень. На працездатних осіб: з 1 вересня 2015р. - становить 1378 гривень.

Тобто, він, відповідач, особисто повинен сплачувати грошову суму в розмірі 1200 гривень, як визначено оскаржуваним рішенням, що складає 102 % від прожиткового мінімуму на дитину, 87 % від прожиткового мінімуму на працездатного (мінімальний розмір доходу), та 102 % обсягу зобов'язань по утриманню дитини батьками.

Вважає, що суд має враховувати, що обов'язок утримання дітей покладається на обох батьків. Задовольняючи вимоги позивача, суд на 102% відсотків усуває матір від обов'язку утримання дитини, що суперечить вимогам ст. 180 СК України.

Відповідно до ст. 141 СК України маги та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини, тобто 50% на 50%.

Вважає, що задовольняючи вимоги позивача, суд позбавив відповідача засобів до існування, права на достатній життєвий рівень, що включає достатнє харчування та житло, чим порушено вимоги ст. 48 Конституції України.

Сплачуючи аліменти в розмірі визначені оскаржуваним рішенням, у відповідача залишається лише 178 гривень, що є не достатнім навіть на оплату наданих комунальних послуг (на 2016р. становить 670 гривень щомісяця), що є обов'язковим. За обставин не можливості сплати за комунальні послуги, у відповідача будуть накопичуватися борги, які можуть стати підставою для втрати житла, тобто відповідач може стати безхатченком.

Сплата аліментів в розмірі 1200 гривень щомісяця ставить його в скрутне матеріальне становище. Зміни в звичному образі життя його, відповідача, настільки вагомі, що дають підстави для визначення розміру стягуваних аліментів на утримання доньки на рівні не більше 30% від прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку встановленого законодавством.

Законодавче, розмір стягувань з доходу обмежено на рівні не більше 20%, а саме ст. 128 КЗпП України визначено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20%, яка належить до виплати працівникові. Зазначене кореспондується з положеннями ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження".

Зазначає, що вимагаючи стягнення аліментів у розмірі 1200 гривень, позивачка порушує вимоги ст.3 ЦК України щодо принципу справедливості, добросовісності та розумності у здійсненні прав та обов'язків.

Вважає, що в діях позивачки вбачаються дії, які порушують права відповідача, наміром завдати шкоду йому, а також зловживання правом в інших формах. Тому, згідно зі ст. 13 ЦК, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.3 ст. 16 ЦК, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Наполягає, що розмір аліментів повинен складати 350,1 грн., що дорівнює 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та які відповідають нормам чинного законодавства.

Представник відповідача у судовому засіданні висловила думку про задоволення заяви. Крім того, пояснила, що відповідач виїхав з місця ОСОБА_4 16 грудня 2015 року, а 20 грудня 2015 року виїхав за межі України. Вважає, що у відповідача була можливість повідомити суд за допомогою телефонного звязку про причини неявки.

Позивачка заперечує проти скасування заочного рішення. Також пояснила, що відповідач дійсно купляв для дитини зазначені у заяві речі та ліки, іншої допомоги на час винесення рішення не надавав.

Вислухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення не мається. При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В рішенні суду від 17 грудня 2015 року зазначено, що відповідач не зявився до суду та був належним чином повідомлений про час та місце проведення розгляду справи. Суд вважає, що відповідач був належно повідомлений про судове засідання по справі, яке було призначено на 17 грудня 2015 року, так як останній належним чином, відповідно до вимог ст.74 ч.6 ЦПК України, 26 листопада 2015 року викликався до суду СМС-повідомленням, яке отримав 26 листопада 2015 року (а.с.13).

Стаття 232 ЦПК України передбачає, що заочне рішення підлягає скасуванню при встановлені судом двох обставин, а саме, того, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин та того, що докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В заяві про перегляд заочного рішення наведені обставини, які мають істотне значення для вирішення справи, а саме про те, що відповідач надавав допомогу на утримання дитини, здійснюючи покупки речей для дитини. Але, на переконання суду, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач не зявився до суду з поважних причин та що не повідомив суд про причини неявки, також з поважних причин. При цьому, суд враховує, що СМС-повідомлення було направлено відповідачу своєчасно, в ньому містилися відомості про адресу суду та телефон суду, станом на 17 грудня 2015 року відповідач перебував в межах України. Таким чином, відповідач мав можливість повідомити суд про причини неявки.

Керуючись ст. ст. 232, 209-210 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення по даній цивільній справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов