Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., ЗакропивногоО.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про усунення перешкод та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, в якому просили зобов'язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні домоволодінням, а саме за власний рахунок знести самовільно збудовані ним: гараж літ. «Д», підвал, сарай літ. «Ж» та сарай літ. «З», що порушують права ОСОБА_4, оскільки розташовані на межі належного їй домоволодіння; зняти самовільно приварені металеві труби з металевої огорожі на межі домоволодіння; зобов'язати ОСОБА_7 за власний рахунок знести самовільно збудований курник загальною площею 3 кв. м; засипати всмоктувальну вигрібну яму; зняти самовільно приварені металеві труби з металевої огорожі з межі домоволодіння ОСОБА_4; поновити самовільно зруйновану огорожу до попереднього стану між ділянками; прибрати тракторний причіп з прибудинкової території ОСОБА_4 Крім цього, ОСОБА_4 просила стягнути солідарно з відповідачів 1 тис. грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_6 6 тис. грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що їхні сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_6 чинять перешкоди їм у вільному користуванні своїми домоволодіннями, зведені ОСОБА_6 самовільні будівлі не відповідають вимогам ДБН щодо нормативного відступу між будівлями, від вигрібної ями та курника поширюються неприємні запахи, крім того, рідина всмоктувальної ями потрапляє під фундамент будинку та руйнує його. Також відповідач ОСОБА_6 самовільно зняв огорожу з її металевої сітки, саму стінку використав для власних потреб, на іншій частині огорожі наварив металеві труби. Такі дії порушують правила добросусідства та завдають їм моральних страждань.

Рішенням Болгарського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 за власний рахунок знести самовільно збудований ним сарай літ. «Ж» площею 12,9 кв. м, сарай літ. «З» площею 11,7 кв. м та підвал площею 62,6 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_7 за власний рахунок знести самовільно збудований курник площею 3 кв. м, та засипати всмоктувальну яму стоків, які розташовані по АДРЕСА_2 Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зняти самовільні приварені металеві труби до огорожі земельних ділянок по АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 відновити огорожу до попереднього стану. Зобов'язано ОСОБА_7 прибрати тракторний причеп з прибудинкової території домоволодіння АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1 тис. грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року вищевказане рішення апеляційного скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року залишено без змін рішення Болгарського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 і ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами 4, 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19 листопада 2014 року в справі № 6-180цс14, від 17 грудня 2014 року в справі № 6-137цс14).

Зміст добросусідства розкривається у ст. 103 ЗК України, згідно з якою власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

На підставі ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_3, що підтверджено договором дарування від 07 серпня 2012 року № 8285.

Власниками сусідніх домоволодінь по АДРЕСА_2 є ОСОБА_7 і ОСОБА_6, а по АДРЕСА_1 - ОСОБА_6

Відповідно до акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності державних будівельних норм, стандартів об'єктів домоволодінь АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 від 11 травня 2012 року, складеного головним державним інспектором відділу Південного округу територіального управління з контролю за будівництвом об'єктів Одеської області, на території домоволодіння АДРЕСА_2 самовільно збудовані: гараж площею 26,9 кв. м, підвал площею 40,6 кв. м, сарай площею 11,4 кв. м, сарай площею 13,6 кв. м, сарай площею 24 кв. м.

Крім того, судом встановлено, що відповідача ОСОБА_6 23 травня 2012 року було притягнуто до адміністративної відповідальності саме за виконання будівельних робіт з будівництва гаражу та трьох сараїв без дозволу на їх виконання.

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновком судів про часткове задоволення позову, оскільки було встановлено, що відповідачі здійснили самочинне будівництво та зруйнували огорожу, чим порушили законні права та інтереси позивача.

Апеляційний суд, при перегляді рішення суду першої інстанції, дотримався вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України і врахував висновки і мотиви з яких було скасовано рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року.

Таким чином, у справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що суди попередніх інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про часткове задоволення позову, а тому підстав для їх скасування немає.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур