АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Миколаєць І.Ю.
№22-ц/796/8881/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2015 року позивач звернулася в суд із позовом до ПАТ «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

У мотивування вимог посилалася на те, що 20.06.2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_2 укладено Договір про іпотечний кредит №1.07061325 на суму 77000 доларів США строком на 240 місяців і сплатою 10,5 % річних.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року підтверджено порушення відповідачем права позивача, як споживача на отримання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168, а саме, інформації щодо реальної процентної ставки за користування кредитом, щодо абсолютного значення подорожчання кредиту та надати у письмовому вигляді методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Обов'язок надати відповідну інформацію передбачено для банку ще перед укладенням зі споживачем Кредитного договору, однак банк цього не зробив, тож споживач не був обізнаний з усіма умовами кредитного договору, що перешкодило йому зробити свідомий вибір.

Такі дії банку є нечесною підприємницькою практикою, а згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладення Кредитного договору) правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

З урахуванням наведеного просила суд визнати Договір про іпотечний кредит від 20 червня 2007 року, укладений між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_2, недійсним.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року підтверджено порушення відповідачем права позивача як споживача на отримання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168, як до укладення кредиту, так і під час його виконання.

Крім того, обов'язок надати відповідну інформацію передбачено для банку ще перед укладенням зі споживачем Кредитного договору, однак банк цього не зробив.

Такі дії банку є нечесною підприємницькою практикою, а правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 20 червня 2007 року між ЗАТ "Міжнародний Іпотечний Банк", правонаступником якого є ПАТ "Платинум Банк", та ОСОБА_2 укладено Договір про іпотечний кредит №1.07061325. (а.с. 12-14, 42-44)

Відповідно до п. 1.1 Договору кредитор на умовах цього Договору надає позичальнику грошові кошти в сумі 77 000 доларів США на строк користування 240 місяців, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 10,50% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним Договором у повному обсязі.

16 листопада 2012 року між ПАТ "Платинум Банк" та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №1.07061325 від 20 червня 2007 року. (а.с. 16, 45)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року підтверджено порушення відповідачем права позивача як споживача на отримання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.п. 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168, а саме, інформації щодо реальної процентної ставки за користування кредитом, щодо абсолютного значення подорожчання кредиту та надати у письмовому вигляді методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами. Обов'язок надати відповідну інформацію передбачено для банку ще перед укладенням зі споживачем Кредитного договору, однак банк цього не зробив, а тому такі дії банку є нечесною підприємницькою практикою.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1)вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У ч. 2, 4 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Як вбачається з заяви-анкети, ОСОБА_2 звернулася до відповідача для отримання кредиту за рекомендацією АН "Кияни" та має знижку 1%. (а.с. 36-39)

Вказане свідчить, що ОСОБА_2 добровільно обрала саме ЗАТ "МІБ", правонаступником якого є ПАТ "Платинум Банк", для отримання кредиту.

Окрім того, у даній заяві-анкеті позивач зазначала суму бажаного кредиту та валюту кредиту - долар США. (а.с. 36)

Крім того, в Додатку № 1 до Договору про іпотечний кредит, що підписаний сторонами договору, зазначений графік повернення кредиту та сплати процентів, який містить детальну інформацію про суму кредиту, номінальну процентну ставку, термін користування кредитом, а також детально розраховано суму платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту та процентів. (а.с.46-47)

Отже, графік погашення кредиту містить детальний розпис сукупної вартості кредиту за весь період дії договору відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як випливає з положень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі ненадання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 цього Закону, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Окрім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення банком п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168, оскільки Договір про іпотечний кредит містить інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, її процентне значення та грошовий вираз у валюті платежу за кредитним договором.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність порушень банком п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Так, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

З матеріалів справи вбачається, що позивач погодилася з тим, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті несе вона, про що свідчить її підпис на Договорі про іпотечний кредит, Додатковому договорі до Договору про іпотечний кредит, Додатку № 1 до Договору про іпотечний кредит, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про її згоду зі всіма його умовами.

Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Також колегія суддів зазначає, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні, оскільки він встановлюється щоденно, й укладаючи кредитний договір на власний розсуд саме в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в іноземній валюті, позивач повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, що є загальновідомим фактом, а тому повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за договором кредиту.

Щодо посилання апелянта на рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року, колегія суддів зазначає, що вказаним рішенням встановлено порушення банком прав позивача на отримання запитуваної інформації, яку ОСОБА_2 вимагала надати у своєму листі від 17.03.2015 року.

Зазначеним рішенням суду не встановлено порушення прав позивача при укладенні кредитного договору з тих підстав на які посилається позивач.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору

Всі доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, суд дав оцінку кожному доводу і в колегії суддів відсутні підстави для їх переоцінки.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва