У х в а л а

іменем україни

30 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, Реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання частково недійсною приватизацію прибудинкової земельної ділянки та державного акта на права власності на земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами та визнання особи такою, що втратила права користування житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що 23 лютого 2007 року його син ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_2, яка належала їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначав, що на отримані від продажу вказаної квартири кошти 26 лютого 2007 року ОСОБА_5 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що вказане домоволодіння було придбане за кошти, отримані від продажу належної їм квартири, просив визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаного будинку.

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, відділу Держкомзему у м. Комсомольську Полтавської області, реєстраційної служби Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, Комсомольської міської ради Полтавської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання частково недійсними приватизацію прибудинкової земельної ділянки та державного акта про право власності на земельну ділянку, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила який визнати за нею право спільної сумісної власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 розділити між ОСОБА_7 та нею придбаний в шлюбі вказаний житловий будинок з господарськими будівлями; стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошову компенсацію в розмірі 8 244 грн 50 коп.; визнати частково недійсними приватизацію ОСОБА_5 прибудинкової земельної ділянки за рішенням Комсомольської міської ради від 23 серпня 2011 року, державний акт на право власності на земельну ділянку від 03 грудня 2012 року; розділити земельну ділянку площею 0,0622 га.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 вказувала на те, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_5 ними за спільні кошти в 2007 році було придбано спірний житловий будинок з господарськими будівлями, для обслуговування вказаного будинку була надана земельна ділянка площею 0,0622 га. З метою покращення житлових умов за спільні кошти було проведено перепланування та переобладнання будинку. У 2011 році шлюб між ними було розірвано.

Враховуючи наведене, ОСОБА_6 вважала, що має право на половину вказаного будинку, просила розподілити вказаний будинок та земельну ділянку відповідно до варіанта № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 лютого 2013 року.

В червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на половину житлового будинку з господарськими будівлями та визнання такою, що втратила право користування житловим будинком, в якому просив: визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

Вказував на те, що спірний будинок придбаний ним за кошти від продажу квартири, яка належала йому та його батькові ОСОБА_4, а тому Ѕ частини цього житлового будинку є його особистою приватною власністю, а інша Ѕ частина є власністю його батька.

Також зазначав, що в грудні 2010 року ОСОБА_6 з сином переїхала до своїх батьків та з того часу не проживає у спірному будинку, у зв'язку з чим ОСОБА_6 втратила право користування зазначеним житловим будинком.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року та додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, просить скасуватиоскаржувані судові рішення та вирішити справу по суті позовних вимог, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, в частинні визнання за нею права власності на 1/2 частини спірного домоволодіння, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, врахувавши висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 25 травня 2016 року, обґрунтовано виходив із недоведеності факту придбання спірного домоволодіння за спільні кошти (ст. 60 СК України). Інших підстав для визнання права власності за ОСОБА_6 на спірне домоволодіння в позовній заяві та доповненнях до неї остання не заявляла.

При цьому судами правильно зазначено, що наявність в нотаріально посвідченому договорі роз'яснення вимог цивільного та сімейного законодавства України не встановлює факту джерела походження коштів, за які були придбано спірний будинок.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки остання не проживала в спірному домоволодінні без поважних причин з грудня 2010 року. При цьому доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 чинив перешкоди ОСОБА_6 у проживанні в спірному будинку остання не надала.

Також, відповідає вимогам закону і додаткове судове рішення про вирішення питання щодо судових витрат у справі, які судом обраховано згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С.Висоцька

М.К. Гримич