АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/3032/16-ц 22-ц/774/2178/К/16
Справа № 215/3032/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2178/К/16 суддя Демиденко Ю.Ю.
Категорія № 26 (3) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А. П.,

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 «Північний ГЗК» - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ОСОБА_2 «Північний ГЗК») про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом 32 років 6 місяців у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК від 16.06.2016 року йому встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60% з 30 травня 2016 року до 01 червня 2017 року.

Позивач вважає, що у звязку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 «Північний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 290000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 «Північний ГЗК» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди - 40000 грн. без стягненні податків та обовязкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_2 «Північний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 «Північний ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про зміну рішення суду, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди з урахуванням вимог справедливості та розумності.

Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що позивач з власної волі тривалий час виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства.

Також, представник відповідача вважає, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки технологічно неможливо в повному обсязі усунути небезпечні і шкідливі фактори для здоровя працівників, про що відповідач повідомляв відповідні державні органи.

На думку представника ОСОБА_2 «Північний ГЗК», позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами.

Крім того, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є завищеним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, працюючи в період з 25 серпня 1983 року на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми та звільнився 16.06.2016 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 36-41).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 10.03.2016 року № 387, у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії, синдром церебрально-переферичної ангіодистонії, ускладненої дисциркуляторною енцефалопатією з вестибулопатією; синдромполірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом, ліктьових (ПФ першого-другого тс.) і колінних (ПФ другого ст. з порушенням функції ходи) суглобів (а.с. 10-11).

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 квітня 2016 року, причиною зазначеного професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу протягом 32 років та 6 місяців на підприємстві відповідача, внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював позивач ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с. 4-7)

Висновком МСЕК від 16.06.2016 року ОСОБА_4 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60% (50% по вібраційній хворобі, 10% по ХОЗЛ), з 30 травня 2016 року по 01 червня 2017 року, із встановленням третьої групи інвалідності та датою переогляду 01.05.2017 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що у звязку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у звязку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується повністю з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 08 квітня 2016 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення керівництвом відповідача ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_4, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 14 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ОСОБА_2 «Північний ГЗК» обовязку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

У звязку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування маорльної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки технологічно неможливо в повному обсязі усунути небезпечні і шкідливі фактори для здоровя працівників, про що відповідач повідомляв відповідні державні органи.

Спростовуються й доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих звязків, у звязку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника ОСОБА_2 «Північний ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд не врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, інтенсивність і довготривалість фізичних і психічних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає за необхідне змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_2 «Північний ГЗК» на користь позивача з 40000 грн. до 30000 грн. В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 вересня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4, зменшивши цей розмір з 40000 грн. до 30000 (тридцяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_5