Справа № 466/7084/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року Шевченківський районний суд м.Львова

в складі головуючого - судді Свірідової В.В.

при секретарі Степанюк Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1-ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01 червня 2012 року,-

ВСТАНОВИВ :

07.10.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 01 червня 2012 року в загальній сумі 3 746 391,55 грн. та 3 654,00 грн. судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 01.06.2012 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 60 000 доларів США та 48 000 ОСОБА_5 під 5% місячних, які відповідач зобовязувався повернути до 01.12.2012 року. На підтвердження позики та його умов відповідач надав позивачу розписку, копія якої додається. Після завершення строку позики відповідач не повернув позичені кошти у повному обсязі, а також не сплатив проценти за користування позикою, у звязку з чим виникла необхідність звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

До початку розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики від 01.06.2012 року недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Позов вважає таким, що не відповідає дійсності та вимогам закону, оскільки грошові кошти, а саме 60 000 доларів США та 48 000 євро, вказані у розписці від 01.06.2012 року у ОСОБА_1 він не позичав, зазначену суму від нього не отримував, відповідно не укладав договору позики та не надавав жодної розписки. Походження даної розписки йому не відоме. Зазначає, що з ОСОБА_1 дійсно знайомі, оскільки він працює на посаді директора УП СП ТОВ «ВІСКО», зокрема, займається реалізацією будівельних матеріалів, а ОСОБА_1 робив у нього деякі замовлення. Однак інших фінансових відносин між ними не існує, він не має перед ОСОБА_1 ніяких грошових зобовязань.

В судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 та його уповноважений представник ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, первинні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Проти вимог за зустрічним позовом заперечували. Просили відмовити в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору позики від 01.06.2012 року в звязку із безпідставністю позовних вимог.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 та його уповноважений представник ОСОБА_4, згідно довіреності, заперечили проти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та просили задовольнити зустрічний позов про визнання недійсним договору позики від 01.06.2012 року з тих підстав, що ОСОБА_3 жодних коштів від ОСОБА_1 не отримував. Також стороною відповідача надано суду пояснення, що аналогічні викладеному у тексті зустрічної позовної заяви.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, пояснення експерта ОСОБА_5, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши матеріали справи і всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Так, судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 01.06.2012 року між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно з умовами зазначеного договору позивач позичив ОСОБА_3 60 000 доларів США та 48 000 ОСОБА_5 під 5% місячних в термін до 01.12.2012 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов Відповідачем була написана розписка, яка посвідчує передання йому Позивачем визначеної грошової суми. Однак зобовязань, взятих на себе договором позики Відповідач не виконав та не повернув позики.

Дані обставини стверджуються долученим до справи письмовим доказом, а саме: розпискою Відповідача від 01.06.2012 року.(а.с.5).

Стороною Відповідача визнано, що ним вказана у Договорі позики сума не повернута, оскільки він не визнає цього Договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України передбачає обовязок позичальника повернути позику, так, згідно вказаної статті, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За домовленістю Сторін встановлено ставку 5% місячних за кожен місяців користування коштів.

Отже, починаючи з 01.06.2012р. по дату складання позовної заяви (07.10.2014р.) минуло 28 календарних місяців.

Таким чином, розмір відсотків за користування позикою за період з 01.06.2012 року по 30.09.2014 року становить 84 000 доларів США та 67 200 ОСОБА_5. Отже, сума позики та нарахованих процентів становить 14 4000 доларів США та 115 200 ОСОБА_5. На підставі ст. ст. 625, 1049, 1050 ЦК України, позивач (відповідач за зустрічним позовом) просить стягнути з відповідача (позивач за зустрічним позовом) вищевказану суму.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що первісний позов є підставний та обґрунтований і підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від

01 червня 2012 року, то у задоволенні цієї вимоги слід відмовити з огляду на таке.

Постановою Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 1 було розяснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

У параграфі 2 глави 16 ЦК України чітко зазначені підстави, з яких правочин може бути визнаний судом недійсним.

Суд критично ставиться до тверджень Відповідача за первісним позовом про те, що він не підписував договору позики від 01 червня 2012 року, а також до того, що підписи в зазначеному договорі не його, а грошей він не отримував, оскільки такі твердження спростовуються висновками почеркознавчої експертизи від 07.03.2016 р. № 6/11 та поясненнями експерта ОСОБА_6,даними в судовому засіданні.

У зустрічному позові відсутні будь-які посилання на норми матеріального права, на підставі яких суд має визнати недійсним договір позики (розписку) від 01.06.2007 року, а відтак у суду відсутні правові можливості, які б давали підстави визнати оспорювану розписку недійсною, і тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку з наведеним, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути в користь ОСОБА_1, судові витрати у справі - судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 3654 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 900,48 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11 , 15,60,79,86,88, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 01 червня 2012 року задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, в користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, кошти за договором позики від 01 червня2012 р. в загальній сумі 3746 391 грн.55 коп. (три мільйони сімсот сорок шість тисяч триста дев"яносто одна грн.55 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, в користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, судові витрати у справі- судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 3654 грн.(три тисячі шістсот п"ятдесят чотири грн.) та витрати за проведення експертизи в розмірі 900 грн.48 коп.(дев"ятсот грн.48 коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01 червня 2012 року відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_7