Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 35 326,40 грн. на строк до 10 жовтня 2014 року. Оскільки позичальник належним чином не виконав умов кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 43 145,39 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року в розмірі 38 739,88 грн., яка складається із боргу: по кредиту - 17 238,41 грн., по процентах - 10 099,09 грн., по пені - 6 880,46 грн., по комісії - 4 521,92 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заборгованість, яка виникла з вини позичальника, підлягає до стягнення з останнього на користь банку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 11 жовтня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 35 326,4 грн. на строк до 10 жовтня 2014 року, а ОСОБА_3 у свою чергу зобов'язався у строк і на умовах, визначених цим договором повернути кредит й сплатити відсотки. Погашення заборгованості згідно з умовами цього договору здійснюється сплатою щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, процентами і винагородою, щомісячно в період з «11» до «15» числа.

ОСОБА_3 у період 2007 - 2008 років належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період 16 690 грн., але в подальшому припинив оплату чергових платежів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ч. ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, апеляційний суд не перевірив період за який стягується борг (по кредиту, по процентах, по пені, по комісії), не встановив розмір заборгованості, яка залишилась після реалізації переданого в заставу автомобіля.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач зобов'язався надати відповідачу кредит на споживчі цілі, а саме для придбання автомобіля Daewoo Lanos.

Відповідно до акта приймання автомобіля від 14 січня 2010 року заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль Daewoo Lanos 14 січня 2010 року був переданий відповідачем працівникам банку з метою його реалізації за ринковою вартістю та подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 28 січня 2010 року відповідач уповноважив позивача розпоряджатися зазначеним автомобілем з метою погашення заборгованості за кредитним договором і цей факт був також визнаний представником відповідача у судовому засіданні.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу»).

З оціночного сертифікату та пояснень представника відповідача у судовому засіданні місцевим судом було встановлено, що переданий на реалізацію позивачу автомобіль був оцінений та реалізований за ціною 30 500 грн. Виручена від його реалізації сума грошових коштів була спрямована на погашення кредитної заборгованості, про що також свідчать платіжні доручення від 31 травня 2010 року та від 11 червня 2010 року.

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06 квітня 2016 року № 6-2387цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, заперечуючи проти даного позову, відповідач вказував, що він у період з 13 листопада 2007 року по 18 березня 2009 року добровільно виплачував кредит відповідно до графіка погашення навіть у більшому розмірі, ніж передбачено щомісячними платежами, тому така передплата, крім іншого, також повинна бути зарахована на погашення кредиту, а 14 січня 2010 року між сторонами було складено акт приймання переданого в заставу автомобіля, який у подальшому був реалізований позивачем з метою погашення кредитної заборгованості за ціною 30 500 грн. (том 1 а. с. 93-94).

Проте, вказані вище доводи відповідача судом апеляційної інстанції не спростовано належними та допустимими доказами, а також не взято до уваги та не спростовано розрахунок, наданий ОСОБА_3

Так, з розрахунку, наданого банком (том 2 а. с. 40-45), не вбачається відомостей про зарахування коштів, отриманих від реалізації переданого у заставу автомобіля, на погашення заборгованості за кредитом.

Таким чином, апеляційним судом не досліджено вказаний вище розрахунок та не надано належного аналізу випискам по рахунку (том 2 а. с. 46-102), тому неможливо з'ясувати період виникнення боргу та його розмір, суми, що були сплачені відповідачем в якості погашення боргу самостійно та суми, зараховані від реалізації автомобіля - предмета застави.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, та не витребував нових на підтвердження чи спростування заявлених вимог, не обґрунтував розрахунків, з яких виходив при задоволенні грошових вимог, не спростував наведений судом першої інстанції розрахунок, не навів мотивів його відхилення, не дав належної оцінки доводом позивача та запереченням відповідача, не перевірив надані позивачем та відповідачем розрахунки заборгованості з урахуванням умов кредитного договору, що призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

А.О.Леванчук

І.М. Фаловська