Справа № 438/9/11 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/3831/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_6 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 листопада 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 9 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Бориславська міська рада Львівської області, про виділ в натурі частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, та виділення у користування частини земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2007 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила виділити в натурі належну їй 1/3 частини житлового будинку разом з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, виділити належну їй частку зі складу земельної ділянки площею 1278 кв. м, що закріплена за цим будинком і яка відповідає розміру належної їй 1/3 частки в будинку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що будинковолодіння АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачам. Зокрема, вона є власником 1/3 частини вказаного будинку, відповідачам ОСОБА_8 та ОСОБА_3 належить по 1/6 частини, а відповідачу ОСОБА_4 - 1/3 частина цього будинку. За вищеназваним будинковолодінням рішенням виконкому Бориславської міської ради від 24 листопада 1980 року №356 закріплено земельну ділянку площею 1293 кв.м для обслуговування будинку, яка не приватизована і порядок користування якою не встановлено.

Вказувала, що загальна площа будинку 277,1 кв. м, житлова площа - 136,1 кв. м, до будинку належать чотири сараї, два гаражі, літня кухня, три навіси, колодязь та огорожі. Два гаражі літ. «Г», «Л», літня кухня літ. «Е», сарай літ. «Ж» збудовані ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ними користуються їх правонаступники і в розподіл не включаються. Між співвласниками вже склався певний порядок користування приміщеннями будинку та господарськими спорудами. Її сім'я користується приміщеннями будинку АДРЕСА_1, що знаходяться на другому поверсі будинку і позначені на плані цифрами 3-1, 3-2, 4-I, 4-2, ІУ. ОСОБА_8, ОСОБА_3 користуються приміщеннями, позначеними на плані цифрами 2-1, 2-2, 2-3, а сім'я ОСОБА_4 - приміщеннями, позначеними на плані цифрами 1-1,1-2, 1-3, І-4, 1-5, розташованими на першому поверсі будинку. Однак добровільно провести і оформити поділ в натурі будинку, господарських будівель і земельної ділянки відповідачі відмовляються, тому просила виділити належну їй частку в будинковолодінні та розділити ділянку за рішенням суду.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 24 листопада 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено. Судом виділено в натурі у відповідності до висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №381/14 від 24 вересня 2014 року:

- ОСОБА_7 341/1000 частки із будинковолодіння на АДРЕСА_1, а саме: в житловому будинку - приміщення під літ. 3-1, 3-2, 4-1, 4-2, літ. II, сходову клітку, на рівні 2-го поверху розмірами 4,55 x 3,55 м., літ. IV, частину горищного простору, що межує з приміщеннями літ. 3-2 та літ. 4-2; частину сараю під літ. Б (контури позначено т. 28, т. 27, т. 57, т. 29 розмірами 2,37 х 3,07 м. п) площею 7,3 кв. м.; сарай під літ. «В»; огорожу під літ. 1 - від т. 41 до т. 81-80-80 - 20,12 м. п.;

- ОСОБА_6 201/1000 частки із будинковолодіння, а саме: в житловому будинку приміщення під літ. 1-1, літ. III, літ. 2-1, 2-2; частину горищного простору, що межує з житловою кімнатою літ. 3-2 і кухнею літ. 3-1 з тильної сторони будинку;

- ОСОБА_3 93/1000 частки із будинковолодіння, а саме: в житловому будинку під літ. 2-3; частину горищного простору, що межує з кухнею під літ. 4-1 з головного фасаду будинку;

- ОСОБА_4 365/1000 частки із будинковолодіння, а саме: в житловому будинку приміщення під літ. 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, літ. І - веранду, підвал під літ. II площею 6,4 м.кв. і площею 19,1 кв. м.; частину сараю під літ. «Б» (контури позначено т. 26, т. 58, т. 57, т. 27; розмірами 2,37 х 3,07 м.) площею 7,3 м. кв. , огорожу під літ. 1 - від т. 1 до т. 42 - 4,78 м. п.

Залишено у спільному користуванні усіх співвласників колодязь під літ. К; огорожу під літ. І - від т. 1 до т. 41 - 1,21 м. п.; від т. 20 до т. 22 - 5,06 м. п.; ОСОБА_4 та ОСОБА_7 огорожу під літ. 1 - від т. 21 до т. 42 - 5,66 м. п.; ОСОБА_6 та ОСОБА_3 частина сараю під літ. Б (ліва частина до лінії розподілу, т. т. 26-58-5,81 х 3,07 м.п. площею 17,8 м. кв. і огорожу під літ. 1 від т. 20 до т. 21 - 2,47 м. п.

За розробленим варіантом для відокремлення виділених частин будинку необхідно проводити прибудови та ремонтно-будівельні роботи на стадії проектного завдання по переплануванню житлового будинку під літ. А-1, в тому числі: в підвалі, на першому поверсі, мансарді.

Визначено, що після розподілу фактична (реальна) частка ОСОБА_4 в жилому будинку становитиме 365/1000; ОСОБА_6 - 201/1000; ОСОБА_3 - 93/1000; ОСОБА_7 - 341/1000.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 1278 кв.м., що закріплена за будинком АДРЕСА_1 шляхом виділення:

- у спільне користування ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 земельної ділянки площею 254,4 м. кв;

- у спільне користування ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 площею 24,0 кв. м. та площею 8,4 м. кв;

- у спільне користування ОСОБА_4, ОСОБА_7 площею 115,5 м. кв.;

- у спільне користування ОСОБА_3, ОСОБА_7 площею 6,8 м. кв.;

- у спільне користування ОСОБА_6, ОСОБА_7 площею 40,7 м. кв.;

- у спільне користування ОСОБА_4, ОСОБА_6 площею 14,5 м. кв.;

- ОСОБА_7 площами 178,6 м. кв., 28,5 м. кв. та 53,1 м. кв. під розташованими на ній будівлями і спорудами;

- ОСОБА_6 площею 15,4 м. кв.;

- ОСОБА_3 площею 40,7 м. кв.

- ОСОБА_6 і ОСОБА_3 площами 184,4 м. кв. 5,7 м. кв. під розташованими на ній будівлями і спорудами;

- ОСОБА_4 площами 276,4 м. кв., 13,8 м. кв. і 7,2 м. кв. під розташованими на них будівлями і спорудами.

Судом постановлено також про стягнення грошової компенсації за відхилення від вартості часток: з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 20925 грн., з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 27279 грн.; з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 7094 грн.

Додатковим рішенням того ж суду від 9 лютого 2015 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Вказані рішення і додаткове рішення Бориславського міського суду Львівської області оскаржили ОСОБА_3 і ОСОБА_6

Апелянти просять в своїх скаргах ці рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилаються на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Зокрема, кожен із них зазначає, що прийнятним для них варіантом виділу часток співвласників є третій варіант судової будівельно-технічної експертизи №323/12 від 24.09.2012 року, а не четвертий варіант судової експертизи №381/14 від 24.09.2014 року, який покладено в основу рішення суду. Третій варіант відповідає фактичному порядку користування житлом, визначеному усіма мешканцями будинку. При цьому дотримуються будівельні норми і правила, зберігається можливість облаштувати окремий вхід кожним із співвласників, які також матимуть підвальне приміщення. Відпадає необхідність здійснювати добудови.

Крім цього зазначають, що виділені за третім варіантом частки максимально відповідатимуть їх праву у спільній власності. Вважають, що оскаржуваним рішенням суд фактично покращує житлові умови ОСОБА_7 і ОСОБА_4 за їх рахунок, так як відповідачам необхідно нести додаткові витрати для переобладнання будинку. Посилаються апелянти, як це убачається із змісту скарг, і на порушення судом норм процесуального права: справа розглядалася тривалий час, суд відхиляв їх клопотання (в тому числі і про відвід експерта), обмежив права при призначенні експертизи у 2007 році, із запізненням направляв копії процесуальних документів. (том 2 а.с. 129, 131-137,141, 153-155, 156-158, 167-170).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 на обґрунтування апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідача ОСОБА_3 та представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. В той же час, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності. Позивачка ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_4 є власником 1/3 частини вказаного домоволодіння, а відповідачам ОСОБА_8 та ОСОБА_3 належить по 1/6 частині цього будинковолодіння кожному.

В рішенні суду також зазначено, що відповідно до рішення виконкому Бориславської міської ради від 24 листопада 1980 року № 356 за будинковолодінням закріплено земельну ділянку площею 1293 кв. м для його обслуговування, яка не приватизована і порядок користування якою між співвласниками не встановлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як співвласник майна, відповідно до ст.364 ЦК України має право на виділ у натурі частки із будинковолодіння, що перебуває у спільній частковій власності сторін, а також виходив із наявності технічної можливості для виділу її частки та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Обираючи варіант такого виділу за висновком додаткової будівельно-технічної експертизи від 24 вересня 2014 року № 381/14, суд керувався тим, що даний варіант виділу передбачає роздільне користування співвласниками своїми частками в будинку, а тому є найбільш оптимальним.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_7, правовою підставою для звернення з таким позовом є стаття 364 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (далі Постанова Пленуму ВСУ №7 1991р.) в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Таким чином, за змістом ст.364 ЦК України співвласник майна, який бажає виділу, має право на виділ в натурі лише тієї частки із спільного майна, що належить йому.

Саме з такими вимогами про виділ в натурі належної їй на праві власності 1/3 частини будинковолодіння звернулася позивачка ОСОБА_7.

Однак суд першої інстанції, діючи в супереч вимогам ст.11 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства, при вирішенні вказаного спору фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог ОСОБА_7 та ухвалив рішення не про виділ в натурі частки позивачки у спільному майні, а про розподіл в натурі всього будинковолодіння АДРЕСА_2, виділивши в натурі кожному із співвласників частини будинку, хоча таких вимог ні позивачка, ні інші співвласники не заявляли.

Аналогічні порушення суд допустив при вирішенні спору в частині вимог ОСОБА_7 щодо земельної ділянки, ухваливши рішення про встановлення порядку користування ділянкою між усіма співвласниками будинку, хоча вимоги позивачки полягають у виділенні їй у користування частини ділянки, яка відповідає її частці у праві власності на будинок.

Окрім того, судом допущені порушенні норм матеріального права.

На час прийняття судом рішення діяли положення ст.152 ЖК України в редакції від 06.05.1993р., які передбачали, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Однак, такого дозволу на час прийняття судом першої інстанції рішення отримано не було.

В той же час, відповідно до ст.152 ЖК України, в редакції, що діє станом на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, зі змінами від 12.02.2015р., виконання власниками робіт із переобладнання і перепланування жилого будинку приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання.

Із матеріалів справи вбачається, що виділення в натурі частини будинку позивачки ОСОБА_7 як за четвертим варіантом виділення часток співвласникам будинковолодіння АДРЕСА_2 Львівської області, запропонованим висновками додаткової судової будівельно-технічної експертизи №381/14 від 24.09.2014р. (т.2 а.с.2-45), який покладено в основу рішення суду, так і за третім варіантом, запропонованим висновками додаткової судової будівельно-технічної експертизи №323/12 від 24.09.2012р., на якій посилаються апелянти, як найбільш прийнятний варіант (т.1 а.с.192-215), потребує втручання в несучі конструкції будинку та інженерні системи загального користування, зокрема пробиття і облаштування дверних отворів в несучих стінах будинку, а також окреме облаштування ліній енергозабезпечення для її частини будинку, про що зазначено і у висновках Вищого спеціалізованого суду України в ухвалі від 09.03.2016р. (т.3 а.с.205).

При вирішенні вказаного спору, суду слід було отримати від позивача технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки, отримати також висновки інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо,- водо,- та енергопостачання. Саме ці висновки на час ухвалення рішення суду повинні давати можливість суду поділити житловий будинок у натурі.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що дають право на виконання будівельних робіт, пов'язаних із виділом належної позивачу частки будинку, як і висновки відповідних служб щодо можливості відокремленого використання позивачем виділеної в натурі частки будинку.

У відповідності до положень ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Не дивлячись на вказані вимоги процесуального закону, колегією суддів було запропоновано позивачу ОСОБА_7 додатково надати апеляційному суду відповідні підтверджуючі документи щодо можливості здійснення відповідних перепланувань та технічних змін в облаштуванні будинку, які б дозволяли здійснити їй виділення її частки в ньому. Однак таких доказів надано не було.

Відповідно до рішення суду першої інстанції, позивачу ОСОБА_7 при виділенні її частки в жилому будинку АДРЕСА_1 при загальній площі будинку 277,1 м.кв., було виділено у власність приміщення під літ. 3-1, 3-2, 4-1, 4-2, літ. II, сходову клітку, на рівні 2-го поверху розмірами 4,55 x 3,55 м., літ. IV, а всього загальною корисною площею 120,2 кв.м., а виділена їй ідеальна частка в будинковолодінні становить 341/1000, що передбачає сплату позивачем на користь співвласника ОСОБА_3 7 094 грн. компенсації за відхилення реально виділених часток будинковолодіння від ідеальних часток.

Відповідно до ст.364 ЦК компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Однак відповідач ОСОБА_3 вважає збільшення частки позивача за рахунок його частки у спільному будинковолодінні незаконним та несправедливим і категорично заперечує щодо можливості виплати йому будь-яку компенсації за зменшення його частки.

За таких обставин, судова колегія вважає безпідставним виділення ОСОБА_7 в натурі частки житлового будинку, як це визначено судом першої інстанції та не знаходить за можливе, за наведених обставин, задовольнити її позовні вимоги щодо виділення їй частини будинку АДРЕСА_1, яка б відповідала її частці, оскільки таке виділення фактично не можливо без перепланування та реконструкції будинку та відступленні від рівності часток.

Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи №2695 на домоволодіння АДРЕСА_1, рішенням виконкому №127 від 1.IV.76р. за цим домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 1064 кв.м. (а.с.44 інвентаризаційної справи)

Рішенням виконкому Бориславської міської ради від 24 листопада 1980 року № 356 по факту користування за будинковолодінням зареєстровано земельну ділянку загальною площею 1293 кв.м., з яких1064 кв.м. для обслуговування будинку та прибудинкової території та 229 кв.м. лишків, які залишені в тимчасовому користуванні до вилучення. Вказана земельна ділянка не приватизована і порядок користування нею між співвласниками не встановлено (т.1 а.с.13,84).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.2004 р. ОСОБА_7 отримала у спадщину від померлого 22.11.2001 р. ОСОБА_10 спадкове майно, яке складається із 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованих в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площе 1064 кв.м.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що площа спірної земельної ділянки становить 1064 кв.м., а не 1278 кв.м., з якої позивач просить виділити належну їй частку, яка б відповідала розміру належної їй 1/3 частини в будинку, а право на користування вказаної земельною ділянкою набувається у відповідності до положень ст.30 ЗК України 1990р. ( станом на листопад 2001 р.)

У відповідності до ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди, у разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Нормами ст.67 ЦК України визначено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах повинен бути не більше 0,1 га. (1000 кв.м.).

Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Таким чином, до співвласників садиби по АДРЕСА_1 на законних підставах перейшла в користування земельна ділянка, яка не перевищує 1000 кв.м.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що як позовні вимоги позивача ОСОБА_7, так і експертні висновки, які передбачають можливість виділення позивачу в користування частину земельної ділянки відповідно до її частки в будинковолодінні, виходячи із загального розміру земельної ділянки що перебуває у фактичному користуванні співвласників цього будинковолодіння пл.1278 кв.м. не ґрунтується на вимогах норм матеріального права, не відповідає фактичним обставинам справи та не підлягає задоволенню.

Окрім того, вирішення спору по земельній ділянці не можливий і у наслідок того, що таке залежить від вирішення питання про виділ частки(поділ будинку), який розташований на цій земельній ділянці.

До того ж, вказана земельна ділянка не приватизована та не перебуває у спільній власності сторін а лише знаходиться у спільному користуванні всіх співвласників будинку, а тому виділення її частини в користування одному із співвласників не ґрунтується на положеннях ст.364 ЦК України та ст.88 ЗК України.

В даному випадку позивач не позбавлена можливості вирішити спір щодо порядку користування вказаною земельною ділянкою в порядку ст.158-161 ЗК України або звернення до органу місцевого самоврядування з питання надання їй земельної ділянки у встановлений законом спосіб.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування як рішення суду від 24 листопада 2014 року так і додаткового рішення від 9 лютого 2015 року, яким вирішено розподіл судових витрат з урахуванням задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 листопада 2014 року і додаткове рішення цього ж суду від 9 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Бориславська міська рада Львівської області, про виділ в натурі частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, та виділення у користування частини земельної ділянки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.