Справа № 456/930/11 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/3696/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору, договору поруки, -

встановила:

В лютому 2011 року ОСОБА_2 подав позов до ПАТ «Укрсоцбанк», третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору, договору поруки.

Уточнивши позовні вимоги, посилався на те, що 19 липня 2007 року, між ним та відповідачем, було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 та додаткову угоду до нього, за умовами якого відповідач надав йому споживчий кредит в сумі 99000,00 доларів США строком до липня 2017 року, з відсотковою ставкою в розмірі, під час укладення 13.5%, в подальшому піднято до 14,00% річних. На забезпечення виконання договору між ними було укладено іпотечний договір б/н від 19.07.2007р. та договір поруки №629/3-133 від 19.07.2007р. На момент укладення кредитного договору, він вважав, що усі істотні умови що вказані у договорі не є завідомо невигідними, а також те, що сторони договору не порушують законів та діють у повній відповідності до діючого законодавства України, оскільки він (позивач) повністю довіряв відповідачу, як професійному оператору у сфері кредитування.

Однак укладений з банком договір, значно погіршує його положення, як споживача фінансових послуг, а тому укладений договір суперечить законодавству України. Так, відповідачем, в порушення вимог закону України «Про захист прав споживачів», в договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дату видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту. Банк не попередив його про ціну послуг, які явно не задовольнятимуть його інтереси і вимоги як споживача. Також банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось, під час укладення договору. Крім того, в момент підписання договору його поставлено в невигідне становище, а саме банк в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі його незгоди, чи взагалі без його згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту. Даний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, умови укладеного договору, суперечать приписам ЗУ «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та засадам цивільного законодавства України.

Крім того в судовому засіданні посилався на те, що відповідно до висновків експертиз встановлено, що підпис від його імені у запиті на отримання кредиту від 08.06.2007 року виконано не ОСОБА_2, а іншою особою з ретельними наслідуванням його підпису, а також згідно висновку експерта встановлено, що реальна відсоткова ставка підтверджується в розмірі 16.19% річних, а не 14%, як вказано в кредитному договорі. Просив задовольнити позов.

Оскарженим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 від 19.07.2007 року кладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_2.

Визнано недійсним договір іпотеки від 19.07.2007 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №5187, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_6

Визнано недійсним договір поруки №629/3-133 від 19.07.2007 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_5.

Рішення суду оскаржено ПАТ «Укрсоцбанк».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 укладений між банком та позивачем 19.07.2007 року, а до суду позивач звернувся 02.02.2011 року.

Крім того посилається на те, що позивачем не наведено жодної обставини, доказу, що підтверджує його вимоги у частині недійсності договору іпотеки та поруки.

Вказує, що станом на момент вчинення сторонами оспорюваних договорів на 19.07.2007 року діяв закон України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на 01.12.2005 року, який не поширювався на спори які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, які передують укладенню договору. Зазначає, що після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовувати, а підлягає застосуванню спеціальне законодавство в системі кредитування.

Щодо кредитного договору апелянт зазначає, що такий не містить жодної несправедливої умови, відповідає вимогам Цивільного кодексу України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Звертає увагу суду на те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено такий правовий наслідок як недійсність правочину у випадку ненадання споживачу орієнтовної сукупної вартості.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що з аналізу матеріалів договору про надання кредиту на поточні потреби №629/3-132 від 19.07.2007р., та додаткової угоди від 25.04.2008р. встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкриті та є відсутні обовязкові умови щодо основних економічних та

правових вимог виникнення боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору.

При цьому суд посилався на постанову Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банк України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», якою затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме: відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд вказав, що виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, прийшов до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відносно щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а також те, що приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Суд врахував, що відповідно до висновку експертів за результатами проведення додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 28.05.2014 року за №2463/2464/14-32/5093/14-32 підпис від імені ОСОБА_2 у запиті на отримання кредиту від 08.06.07 року у графі підпис позичальника виконано не ОСОБА_2, а іншою особою з ретельними наслідуванням його підпису, а також те, що згідно висновку судово-економічної експертизи від 27 травня 2015 року, реальна процентна ставка за договором про надання кредитної відновлювальної лінії №629/3-132 та додатковою угодою до договору, яка повинна розраховуватись відповідно до п.п.3.3 Постанови Правлінні НБУ №168 від 10.05.2007р., «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» підтверджується у розмірі 16,19% річних.

Суд також дійшов до висновку, що спірний кредитний договір було укладено банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою Законом України «Про захист прав споживачів».

Підсумовуючи, суд вказав, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості), а тому позовна вимога про визнання його та похідних договорів недійсними підлягає до задоволення.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, за положеннями ст. 203 ЦК України, суд при розгляді справи має перевірити, чи не суперечить зміст правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, чи має особа, яка вчиняє правочин, необхідний обсяг цивільної дієздатності, чи є волевиявлення учасника правочину вільним і відповідає його внутрішній волі, чи вчинений правочин у формі, встановленій законом, чи спрямований правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативноправових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168).

За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Судовою колегією встановлено, що 19 липня 2007 року сторонами було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №629/3-132 (а.с.17-19, т.1) та 25 квітня 2008 року додаткову угоду до нього (а.с.21, т.1), за умовами якого відповідач надав позивачу споживчий кредит в сумі 99000,00 доларів США строком до липня 2017 року.

На забезпечення виконання договору між ними було укладено іпотечний договір б/н від 19.07.2007р. (а.с.23-26, т.1) та 25 квітня 2008 року додаткову угоду до нього (а.с.27, т.1), а також договір поруки №629/3-133 від 19.07.2007р. (а.с.28- 29, т.1) та 25 квітня 2008 року додаткову угоду до нього (а.с.30, т.1).

Хоча суд виходив з того, що з аналізу матеріалів договору про надання кредиту на поточні потреби №629/3-132 від 19.07.2007 року та додаткової угоди від 25.04.2008 року встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови для їх укладення, однак поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач відповідно до графіку погашення кредиту, як додатку до цих угод, проводив його погашення, а отже виконував умови договору і не мав жодних претензій щодо умов договору. Вказані обставини є підтвердженням того, що йому були відомі фактичні істотні умови кредитного договору та сукупна вартість кредиту.

Позивач не заперечує, що 7 березня 2008 року подав заяву про збільшення кредитного ліміту та представив додаткові документи до цієї заяви (а.с.246 - 255, т.1).

Крім того до договору про надання кредиту на поточні потреби №629/3-132 від 19.07.2007 року сторони внесли зміни 13 квітня 2009 року та п.3 цього договору зазначено, що позичальник погашення заборгованості здійснює і надалі на умовах договору та не має жодних претензій до кредитора щодо виконання договору (а.с.175, т.3).

Таким чином жодних претензій до банку щодо умов договорів позивач, як при підписанні договорів, так і при їх виконанні, не мав.

Вказаний позов був поданий в лютому 2011 року тільки після того, як рішенням третейського суду від 18.01.2011 року було вирішено стягнути з нього та ОСОБА_5 в користь банку 886 503,03 грн. заборгованості.

В запереченнях на позов представник банку вказує, що по стану на 22.09.2010 року заборгованість позивача по вказаному договору становила 108 383,84дол.США а.с.138,зв., т.1).

Отже в момент підписання договору про надання про надання кредиту на поточні потреби №629/3-132 від 19.07.2007 року та додаткової угоди від 25.04.2008 року позивач був ознайомлений з усіма умовами договору, тому немає підстав вважати, що банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування та детальний розпис загальної вартості кредиту.

З врахуванням наведеного немає підстав вважати, що позивача було введено в обман щодо фактичних істотних умов кредитного договору.

До того ж сам позивач не оспорює в даній справі вказані додаткові договори від 25 квітня 2008 року та договір від 13 квітня 2009 року, а отже вони чинні. З їх тексту вбачається, що вони є невідємною частиною договорів від 19.07.2007 року, а тому підлягають виконанню та позивач не вважає, що цими додатковими договорами порушені його права.

Позивач ствердив з посиланням на висновки додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 28.05.2014р. за №2463/2464/14-32/5093/14-32 про те, що підпис від його імені у запиті на отримання кредиту від 08.06.2007 року виконано не ним, а іншою особою з ретельними наслідуванням його підпису (а.с.74-78, т.2).

Проте до цієї заяви були подані додаткові матеріали, зокрема заява на тримання кредиту від 8.06.2007 року, анкета позичальника від 08.06.2007 року, довідки про доходи, копія трудової книжки (а.с.256- 269, т.1).

В заяві на тримання кредиту від 8.06.2007 року та анкеті позичальника від 08.06.2007 року є його підписи, які він не оспорює.

Позивач не заперечує, що 7 березня 2008 року подав заяву про збільшення кредитного ліміту та представив додаткові документи до цієї заяви (а.с.246- 255, т.1).

Отже сам факт укладення вказаних договорів та їх тривале виконання дає підстави прийти до висновку, що висновок додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи

з врахуванням вищенаведеного не може бути підставою для задоволення позову.

До того ж суд не взяв до уваги висновок №2490 судово-почеркознавчої експертизи від 10.09.2013 року згідно якої підпис від імені ОСОБА_2 розташований у графі «підпис позичальника» в «запиті» виконаний самим ОСОБА_2, лише з тих підстав, що в судове засідання не прибув експерт.

При цьому судова колегія враховує і те, що позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору.

Судова колегія досліджуючи посилання позивача про невигідне становище позивача в момент підписання договору враховує наступне.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія виходить з того, що сторони, підписавши спірний кредитний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і зовнішній вираз волі відповідає внутрішній, позичальнику було надано повну інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту.

Правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладених сторонами договорів встановлено, що такі умови договорами передбачено.

Таким чином вказані договори є справедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача.

Оскільки спірні договори є справедливими, їх зміст не суперечить вимогам законодавства, а тому їх умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Позивач добровільно погодився на укладення спірних правочинів, сплачував періодичні платежі, не оскаржував й не порушував питання про їх розірвання, а отже, не вважав їх несправедливими.

Досліджуючи питання щодо посилань позивач на те, що спірний кредитний договір було укладено банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою Законом України «Про захист прав споживачів» та що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору і про наявність умислу в діях відповідача судова колегія враховує наступне.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що у кредитному договорі та додатку №1 до нього зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови.

Отже, ОСОБА_2 був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

У п. 1.10 іпотечного договору 19.07.2007 року зазначено, що іпотекодавець, він же позичальник, ознайомлений з умовами договору, яким обумовлене основне зобовязання, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має (а.с.24,т.1).

Підписання 19.07.2007 року цього кредитного договору та похідних договорів позичальником ОСОБА_2 свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у банку, та свідомо обрав умови, викладені у цьому договорі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, позивач засвідчив в момент підписання договорів, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписами; не оскаржував й не порушував питання про розірвання кредитного договору, виконував умови договору, сплачуючи кредитні кошти, а отже, не вважав його умови несправедливими.

Таким чином не встановлено, що дії відповідача в момент укладення договору свідчать про наміри отримання прихованого прибутку та свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Встановлено, що графік погашення кредиту позивач не оспорює.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору було доведено до відома графік погашення кредиту і він з цим погодився та протягом тривалого часу дотримувався при сплаті коштів, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману.

Тому помилковим є висновок суд про те, що спірний кредитний договір було укладено банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою Законом України «Про захист прав споживачів» та, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості).

Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що банк всупереч законодавства України надав кредит в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до вимог п.10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Встановлено, що на момент укладення спірного договору про надання споживчого кредиту, відповідач мав право на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи позивача.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Отже вказані посилання позивача є безпідставні, оскільки його права, як споживача, порушені не були та судова колегія враховує і те, що при наданні кредиту в іноземній валюті він несе валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором.

Задовольняючи позов, суд також врахував, що згідно висновку судово-економічної експертизи № 7398 від 27 травня 2015 року реальна процентна ставка за договором підтверджується у розмірі 16,19% річних, тобто не відповідає ставці 13,5 % річних по договору, а потім 14 % річних по додатковй угоді від 25.04.2008 року(а.с.156-161, т.3).

Заперечуючи ці посилання представник відповідача зазначив, що в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 р. у справі № 6-511цс15 зазначено, що «укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України "Про захист прав споживачів" не застосовуються».

Хоча дані обставини щодо процентної ставки по цій справі є іншими та не можуть бути прийняті до уваги по справі, яка розглядається, однак судова колегія враховує правову позицію в частині про те, що після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Позивавач вказує, що згідно висновку судово-економічної експертизи № 7398 від 27 травня 2015 року абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) і договором про надання кредитної відновлювальної лінії № 629/3-132 та додатковою угодою до договорі про надання кредитної відновлювальної лінії, встановлене під час експертизи, фактично складає 37139.71 дол.США, що є більше від розміру кредиту передбаченому сторонами на момент укладення кредитного договору.

В той же час з аналізу вказаної експертизи вбачається, що експерт включив в розрахунки не тільки розрахунок по процентах по кредитному договору, але і витрати на виконання договору, зокрема на страхування заставленого майна, плату за проведення незалежної експертної оцінки предмету, забезпечення страхування предмету іпотеки.

Це спричинило до збільшення витрат та вплинуло на розрахунок процентної ставки.

Однак 19.07.2007 року всі договори позивач підписав добровільно, був ознайомлений з їх усіма умовами, до їх підписання приготував пакет документів, зокрема і щодо предмету іпотеки та знав про ці витрати, а тому безпідставними є його посилання на те, що банк не попередив його про ціну послуг, які явно не задовольняють його інтереси.

Відповідно є підстав вважати, що ставка 13,5 % річних по договору, а потім 14 % річних по додатковій угоді від 25.04.2008 року застосована правильно банком при розрахунку по сплаті кредиту і при цьому банк не включав в цей розрахунок вказані витрати на заключення кредитного договору.

З врахуванням того, що ці договори щодо іпотеки та страхування заставленого майна позивач заключив для отримання коштів по основному договору та їх не оспорює, судова колегія прийшла до висновку, що немає підстав щоб брати до уваги висновок судово-економічної експертизи № 7398 від 27 травня 2015 року.

Оскільки судова колегія прийшла до висновку, що при укладенні кредитного договору дотриманно всі вимоги чинного на той час законодавства, тому немає підстав для задоволення позову і в частині щодо визнання недійсним договору іпотеки від 19.07.2007 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 та визнання недійсним договору поруки №629/3-133 від 19.07.2007 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_5.

При цьому судова колегія враховує і те, що ОСОБА_5, як поручитель, вказаний договір поруки не оспорює.

Таким чином на момент укладення зазначених оспорюваних договорів, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладених правочинів, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні ( передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначених договорів недійсними, права ОСОБА_2, як споживача, при укладенні та виконанні оспорюваних договірних зобовязань порушені не були, а відтак- позовні вимоги безпідставні.

Отже позивач не довів наявності умов для визнання такого договору та послідуючих договорів до нього недійсними, а тому судова колегія прийшла до висновку про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, а також щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними похідних договорів - договору іпотеки та договору поруки.

Керуючись ст. 303, ст. 307 ч.1 п.2, ст. 309 ч.1 п.п. 2-4, ст.313, ст.314, ст. 316, ст.317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Богонюк М.Я.

ОСОБА_7