Cправа № 563/898/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.11.2016

Корецький районний суд Рівненської області

в особі:

головуючого судді Кулика Є.В.

при секретарі Федичканич В.Ю.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представник Управління

Держземагенства в Корецькому районі ОСОБА_4,

представників Бриківської сільської ради ОСОБА_5,

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Корець цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", Управління Держземагенства в Корецькому районі Рівненської області, Бриківської сільської ради Корецького району Рівненської області, ОСОБА_2, про скасування рішення та визнання державного акта недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, вказуючи, що рішенням Бриківської сільської ради йому було виділено в натурі земельну частку (пай), на яку він має право на підставі сертифіката серії РВ №009229. На підставі вказаного рішення Корецькою РДА було видано розпорядження, відповідно до якого ОСОБА_7 визнано власником земельної ділянки, площею 2,28 га на території Бриківської сільської ради Корецького району Рівненської області для ведення особистого селянського господарства. В 2007 році ОСОБА_7 виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 243265, на підставі якого він став власников вказаної земельної ділянки та став нею користуватись. В 2016 році позивач вирішив передати вказану земельну ділянку в оренду, проте було виявлено, що належна йому земельна ділянка вже перебуває в оренді, але в оренду її передано ОСОБА_2. Вказує, що його земельна ділянка повністю співпадає з земельною ділянкою, яка зареєстрована за ОСОБА_2 і одна і та ж земельна ділянка зареєстрована за двома власниками. Тому вважає, що Бриківська сільська рада не мала жодних законних підстав для надання повторного дозволу на оформлення права власності на земельну ділянку, яка вже перебувала у власності позивача. За таких обставин вважає, що рішення Бриківської сільської ради Корецького району рівненської області є незаконним та підлягає скасуванню.

А тому, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Бриківської сільської ади Корецького району Рівненської області № 101 від 11.09.2006 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації землеустрою щодо відведення земельних часток (паїв) в натурі ОСОБА_2, площею 2,28 га, в масиві №28, відповідно до № 151 в Додатку №1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задоволити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_8 регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в судове засідання не з'явився, однак на ім'я суду подав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_2 просили суд відмовити в задоволенні вказаного позову за його безпідставністю, оскільки технічна документація виготовлялась згідно вимог земельного законодавства. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що рішення сесії Бриківської сільської ради Корецького району Рівненської області порушують його права.

Представник Управління Держземагенства в Корецькому районі ОСОБА_4 в судовому засіданні надала суду копії документів які підтверджують належність земельної ділянки ОСОБА_2

Представники Бриківської сільської ради Корецького району Рівненської області в судовому засіданні послалась на розсуд суду.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

При цьому, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного ОСОБА_2 України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Виходячи з викладеного, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державного акту на землю є способом захисту.

Державні акти породжують певні правові наслідки, а підставами для визнання такого акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або компетенції органу, який його видав. Підставами для скасування правового акта органу місцевого самоврядування є його невідповідність актам цивільного законодавства, а також порушення цивільних прав або інтересів.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

В свою чергу, щодо окремих документів Законодавство України встановлює презумпцію дійсності незалежно від дати їх видачі і форми, при цьому, загальні положення щодо документів, які підтверджують виникнення та існування того чи іншого речового права на землю, та їх перелік визначалися у відповідному кодифікованому законодавчому акті з питань земельних відносин, чинному у відповідний період, а вимоги щодо цих документів (оформлення, державна реєстрація, органи, уповноважені на видачу документа, тощо) встановлювалися актами законодавства, прийнятими на його виконання.

Тим самим, відзначається, що при вирішенні спору, необхідним є врахування як положень законодавства, яке діяло на момент виникнення певного права, так і принцип дії актів законодавства в часі.

Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача.

З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, на позивача ОСОБА_7 поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачами, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб'єктивного права відповідачем, в свою чергу, під час судового розгляду справи представник позивача не довів суду, шляхом подання належних та допустимих доказів, зазначених фактів, що є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.3ст.10 ЦПК Українита ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановленихст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Корецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин рішення апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя Є.В. Кулик