У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю матері ОСОБА_3; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 551,20 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення коштів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині часткового задоволення первісного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, стягнення судового збору, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення процесуальних норм, які проявились в тому, що письмове клопотання його адвоката про закриття провадження у справі та повернення позовної заяви на тій підставі, що вона підписана представником позивача, який не мав це повноважень, було судом проігнороване. Вважає, що суд не вирішив спір шляхом стягнення страхового відшкодування з страхової компанії, а при недостатності коштів страхового відшкодування для покриття шкоди можливості звернутися до суду з позовом до водія. Акцентує увагу на тому, що матеріалами кримінальної справи та постановою про закриття справи доведено умисну поведінку потерпілої, яка призвела до ДТП, і в результаті якої вона постраждала, оскільки кинулась під автомобіль, бажаючи настання страхового випадку. У звязку з цим посилається на ч. 5 ст. 1187 ЦК України та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якими передбачено, що відповідач звільняється від обовязку відшкодовувати шкоду, в т.ч. і моральну, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Стверджує, що суд не врахував в повній мірі його невинуватість в ДТП та умисне порушення правил дорожнього руху потерпілою, а також матеріальний та сімейний стан при визначенні розміру шкоди. Заперечує висновки суду про пропуск ним строку звернення до суду із зустрічним позовом та пояснює, що матірю позивача-відповідача ОСОБА_3 умисно було порушено правила дорожнього руху, в результаті чого заподіяно пошкодження його автомобіля на загальну суму 9 500,00 грн.. Окрім цього він передав 439,95 грн. на лікування потерпілої, а також в позику ОСОБА_2 2 100 грн. та 1 500 доларів США, які останній

__________________________________________________________________________

Справа № 564/2557/14-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/2175/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_5

зобовязався провернути на першу вимогу, про що він сам визнав у суді першої інстанції. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові та в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 листопада 2012 року в м.Костопіль відповідач-позивач ОСОБА_1, керуючим автомобілем НОМЕР_1, та рухаючись по вулиці Степанській в м.Костопіль, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3, яка переходила проїзну частину автодороги. В результаті ДТП ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних в момент спричинення. Після отриманих травм ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в медичних закладах області і 21 грудня 2012 року померла.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 232 від 22 січня 2013 року, причиною смерті стала закрита черепно-мозкова травма з крововиливами у речовину та під оболонки головного мозку, яка ускладнилась набряком набуханням та компресією головного мозку.

Постановою заступника начальника СВ Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_6 від 26 серпня 2013 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Частково задовольняючи первісний позов про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції врахував, що відповідачем як водієм не було допущено порушення Правил дорожнього руху, і це встановлено органами досудового розслідування, в той час, як з боку потерпілої ОСОБА_3 мало місце порушення п.п. 4.7, 4.14а, 4.14.б Правил дорожнього руху, та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_2.

Суд також врахував відсутність належних та достовірних доказів на підтвердження умислу потерпілої на настання наслідків ДТП, що виключає відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки, яким ця шкода завдана.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Висновком судової автотехнічної експертизи № 239 від 17.07.2013 року встановлено, що з моменту виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля марки «Opel Kadett» ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3, і в його діях з технічної точки зору не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились у причинному зв'язку з скоєнням дорожньо-транспортної пригоди.

Частиною 3 ст. 1193 ЦК України встановлено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. При цьому зазначено, що правила про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т. п.), а не проста необачність.

Зважаючи на наведені обставини, а також враховуючи відсутність доказів щодо наявності умислу потерпілої ОСОБА_3 на настання саме таких трагічних наслідків, як про це зазначає в зустрічному позові ОСОБА_1, колегія суддів приходить до переконання про те, що первісний позов є обґрунтованим.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, в тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

За ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також з врахуванням вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується із визначеним місцевим судом з урахуванням положень ч. 3 ст. 1193 ЦК України розміром морального відшкодування в сумі 10 000 грн. та вважає його справедливим, підтримуючи висновок про те, що позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він переніс моральні страждання в зв'язку із трагічною смертю матері.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 76 164,95 грн майнової шкоди та 50 000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що його автомобіль в результаті ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_3, зазнав пошкоджень на суму 50 000 гривень. Окрім цього, він поніс витрати на лікування ОСОБА_3 в сумі 439,95 грн. Оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3П, то саме він має відшкодувати шкоду, завдану спадкодавцем ОСОБА_3 Окрім цього, ОСОБА_1 в позові зазначив, що після ДТП позичив ОСОБА_2 25 725 грн. на лікування матері і які останній зобов»язувався повернути на першу вимогу. Добровільно борг ОСОБА_2 не повернув, тому просив стягнути з нього борг за договором позики в сумі 25 725 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про відшкодування матеріальної шкоди, завданої спадкодавцем, місцевий суд виходив з того, що відповідачем-позивачем ОСОБА_1 не було підтверджено своїх вимог належними доказами, а також заявлено ці вимоги поза межами встановленого законом шестимісячного строку предявлення вимоги до спадкоємця боржника.

З такими висновкам місцевого суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

ОСОБА_3 померла 21 грудня 2012 року і ОСОБА_1 про це знав, однак з позовом до спадкоємця про відшкодуання матеріальної шкоди звернувся до суду 11.02.2015 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

В матеріалах справи відсутні докази прго те, що позивач ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З копій розписок, які є в матеріалах справи, вбачається що ОСОБА_2, отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на лікування ОСОБА_3 після ДТП. Будь-яких зобовязань щодо повернення цих коштів розписки не містять.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що розписки не містять умов договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, а тому не можуть слугувати доказом укладення між сторонами договору позики та підставою для задоволення вимог про її повернення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_5М