АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5788/16 Справа № 199/9550/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Посунся Н.Є.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року та на додаткові рішення того ж суду від 04 серпня 2016 року та від 18 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Дніпропетровського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зданим позов, посилаючись на те, що 10.11.2014 року прокурором Дніпропетровського району Дніпропетровської області до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення відносно позивача охоронцями ТСЛ «ОЛДІ» кримінального правопорушення за ст. 356 КК України. Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2015 року зобов'язано слідчого Сутулу Ю.А. внести відомості про вчинення відносно позивача охоронцями ТСД «ОЛДІ» кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 189 КК України. Відомості про вчинення старшим охоронцем будівельного гіпермаркету відносно позивача кримінального правопорушення за ч.1 ст. 383 КК України були внесені до ЄРДР та 28.08.2015 року розпочато досудове розслідування. Прокуратурою Дніпропетровського району два кримінальних провадження об'єднані за єдиним номером, досудове розслідування доручено провести слідчому СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутулі Ю.А., який в подальшому виніс постанову про закриття кримінального провадження, яка була скасована ухвалою слідчого судді 17.08.2015 року. Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2015 року зобов'язано слідчого Сутулу Ю.А. внести відомості про вчинення відносно позивача сторожами ТСД «ОЛДІ» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 кримінальних правопорушень за ч.2 ст.189, ч.1 ст. 383 КК України. Позивач зазначає, що в цей же день на свою адресу він отримав смс-повідомлення з погрозами вбивства та цього ж дня на його мобільний телефон було здійснено два дзвінки з невідомого номера, один з яких з погрозами фізичної розправи. Аналогічні смс-повідомлення та дзвінки з погрозами позивач отримував 31.07.15 року, 03.08.15року, 04.08.15 року, 05.08.15 року та 06.08.2015 року. Побоюючись за своє життя та за життя своєї родини, ОСОБА_2 звернувся до слідчого Сутули Ю.А. з проханням забезпечити йому і родині безпеку, проте останній клопотання позивача про надання безпеки не розглянув, незважаючи на те, що ухвалою слідчого судді визнана протиправною бездіяльність слідчого Сутули Ю.А. в частині істотного порушення вимог Кримінально-процесуального кодексу України щодо нерозгляду клопотання ОСОБА_2 від 06.08.15 року та незастосування заходів безпеки щодо нього та членів сім'ї, майна та житла у кримінальному провадженні №0001575 та лише після особистого прийому прокурором Дніпропетровської області, 27.11.2015 року позивачу було забезпечено безпеку, виконання постанови про забезпечення безпеки доручено Головному управлінню національної поліції в Дніпропетровській області. Позивач вважає, що своєю бездіяльністю слідчий СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутула Ю.А. порушив вимоги КПК України нерозглядом клопотання ОСОБА_2, вчинив протиправну бездіяльність, порушив конституційні права та законні інтереси позивача, завдав матеріальної та моральної шкоди позивачу. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з на свою користь матеріальні збитки (упущену вигоду) у розмірі 705,52 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., та вирішити питання щодо судових витрат за ст. 85 ЦПК України (а.с.69-74).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року, із врахуванням додаткових рішень цього ж суду від 04 серпня 2016 року та від 18 листопада 2016 року та ухвали цього ж суду від 18 листопада 2016 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. (а.с.139-140, 171, 216, 217).

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення і додаткових рішень суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.145-149).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення і додаткових рішень та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 10.11.2014 року прокурором Дніпропетровського району Дніпропетровської області до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №0000044 про вчинення відносно ОСОБА_2 охоронцями ТСЛ «ОЛДІ» кримінального правопорушення за ст. 356 КК України (а.с.12).

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31.07.2015 року у справі №175/2889/15-к, провадження №1кс/175/751/15, зобов'язано слідчого Сутулу Ю.А. внести до ЄРДР відомості про обставини, що свідчать про вчинення відносно позивача сторожами ТСД «ОЛДІ», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 189 КК України, ч. 1 ст. 383 КК України (а.с.13).

Відомості про вчинення старшим сторожем будівельного гіпермаркету ОСОБА_6, за попередньою змовою зі сторожами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відносно позивача кримінального правопорушення за ч.2 ст.189 КК України внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 00001663 та розпочато досудове розслідування.

За заявою ОСОБА_2, слідчим відділу Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області до ЄРДР за №0001575 внесено відомості про вчинення відносно позивача сторожами гіпермаркету кримінального правопорушення за ч.1 ст. 383 КК України.

28.08.2015 року прокуратурою Дніпропетровського району об'єднано кримінальні провадження №0001575 та №0001663 за єдиним номером №0001575, досудове розслідування доручено провести слідчому СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутулі Ю.А. (а.с.14, 15).

В подальшому слідчий Сутула Ю.А. закрив кримінальне провадження №0000044, відповідна постанова яка була скасована ухвалою слідчого судді від 17.08.2015 року у справі №175/3235/15-к; матеріали зазначеного кримінального провадження направлено слідчому для подальшого розгляду (а.с.16).

Також було встановлено, що 31.07.2015 року ОСОБА_2 отримав смс-повідомлення з погрозами вбивства та цього ж дня на його мобільний телефон було здійснено два дзвінки з невідомого номера, один з яких з погрозами фізичної розправи. Аналогічні смс-повідомлення з погрозами позивач також отримав 31.07.15 року, 03.08.15 року, 04.08.15 року, 05.08.15 року та 06.08.2015 року.

Побоюючись за своє життя та за життя своєї родини, 06.08.2016 року позивач звернувся до слідчого Сутули Ю.А. з проханням забезпечити йому і родині безпеку, проте слідчий Сутула Ю.А. клопотання позивача про надання безпеки не розглянув.

Не отримавши відповіді про результати розгляду свого клопотання від 06.08.2015 року, ОСОБА_2 звернувся зі скаргою до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, за результатом розгляду якої ухвалою слідчого судді від 16.09.2015 року визнано протиправною бездіяльність слідчого Сутули Ю.А. в частині істотного порушення ним вимог Кримінально-процесуального кодексу України щодо нерозгляду його клопотання від 06.08.2015 року про застосування заходів безпеки, і незастосування заходів безпеки щодо ОСОБА_2, членів його сім'ї, його майна та житла у кримінальному провадженні №0001575 (а.с.20).

Після особистого прийому 06.08.2015 року прокурором Дніпропетровської області, постановою від 27 листопада 2015 року ОСОБА_2 було забезпечено безпеку протягом досудового розслідування та доручено забезпечити її ГУ НП України у Дніпропетровській області (а.с.21-22).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки підставою для відшкодування шкоди є, встановлена зазначеними вище доказами, протиправна бездіяльність слідчого СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутули Ю.А. в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25 травня 2015 року №6-440цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що, у зв»язку з викладеними вище фактами протиправної бездіяльності слідчого СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутули Ю.А., позивачу заподіяно моральну шкоду, яка, відповідно до наведених вище правових норм, підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

На викладені вище обставини місцевий суд уваги не звернув, правильно належного відповідача не встановив, що спричинило ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія приймає до уваги характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням його правами, неправомірною бездіяльністю слідчого СВ Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Сутули Ю.А., що встановлена наведеними вище письмовими доказами, необхідністю багаторазових звернень до правоохоронних органів для відстоювання своїх прав і законних інтересів.

Колегія зважує на тривалість неправомірної бездіяльності понад три місяці, яка розпочалась з часу першого звернення позивача 06.08.2015 року із відповідною заявою і тривала до часу винесення постанови про забезпечення безпеки від 27.11.2015 року.

Позивач переніс моральні переживання у зв»язку з хвилюванням за життя і здоров»я свої і своєї сім»ї, пережив стрес через відчуття незахищеності і небезпеки.

Враховуючи наведене, оцінивши встановлені факти у їх сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія дійшла висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі - 5000,0 грн.

Посилання ОСОБА_2 на те, рішеннями Європейського суду з прав людини на користь позивачів стягується моральна шкода у значно більших розмірах, - не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки розмір моральної шкоди визначається індивідуально у кожному конкретному випадку і належне детальне обґрунтування розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, наведене вище.

Разом з тим, колегія вважає за необхідне відмови позивачу у стягненні на його користь упущеної вигоди в сумі 705,52 грн., у зв»язку з недоведеністю даної позовної вимоги. Позивачем не представлені суду докази, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження реальної можливості отримати дохід у вказаному розмірі та його неотримання у зв»язку з неправомірними діями (бездіяльністю) винної особи; клопотання про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Колегія звертає увагу, що частиною 2 статті 85 ЦПК України передбачено, що витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрат, пов'язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, відповідно до статей 85-87 ЦПК визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Судом встановлено, що, у зв»язку з розглядом даної справи, позивач ОСОБА_2 п»ять разів з»являвся за викликами до місцевого суду (01.03.2016 року, 18.03.2016 року, 05.04.2016 року, 13.05.2016 року, 06.06.2016 року) та один раз до суду другої інстанції (28.12.2016 року). З урахуванням часу призначення кожного із вказаних судових засідань та періоду перебування позивача у суді до моменту закінчення даних засідань, а також враховуючи, що на дорогу від місця проживання позивача до місцевого чи апеляційного суду та на зворотній шлях позивач витрачав кожного розу, у середньому (зважаючи на особливості транспортного сполучення у м. Дніпрі), не більше двох годин, - колегія дійшла висновку, що, у зв»язку з розглядом даної справи, позивач витратив на відвідування судів, за викликами суду, 18 годин 30 хвилин. Виходячи з погодинного мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи (9,59 грн.), розмір компенсації за відрив від звичайних занять дорівнює 177,42 грн. Однак, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України та зміст уточнених позовних вимог(а.с. 69 - 74), стягненню на користь позивача підлягають судові витрати за ст. 85 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 82,86 грн. (177,42 грн. х 46,7%).

Колегія наголошує, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, керуючись положеннями ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення та додаткових рішень з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року та додаткові рішення того ж суду від 04 серпня 2016 року та від 18 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 82 (вісімдесят дві) грн. 86 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді