РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12240/14-ц

пр. № 2/759/72/16

22 грудня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.

при секретарі Євфіменко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача гроші в сумі 3 408 206грн. 46коп., посилаючись на те, що 16.05.2011р. між ними був укладений договір позики, відповідно до якого він дав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 144 000 Євро, які відповідач зобов'язався повернути їх до 31.12.2011р. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав і гроші до цього часу не повернув, а тому з урахуванням курсу гривні, який станом на 14.07.2014р. складав 15,9 за один Євро, позивач просив стягнути борг в розмірі 2 289 600грн., 3% річних в розмірі 209 524грн. 30коп., інфляційні втрати в розмірі 357 986грн. 86коп., проценти в розмірі 550 895грн. 30коп.

Протягом розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог та остаточно просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних та відсотків у розмірі облікової ставки НБУ за період з травня 2011р. по листопад 2016р. в розмірі 7 520 445грн. 70коп.

Відповідач проти позову заперечує та звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати фіктивним укладений між ним та ОСОБА_1 договір позики, оформлений розпискою від 16 травня 2011 року, мотивуючи тим, що він 16 травня 2011 року від ОСОБА_1 гроші у сумі 144 000 євро не отримував, а подана до суду ОСОБА_1 розписка була написана без наміру створення для сторін правових та інших наслідків, які в ній обумовлені. Зазначена розписка, враховуючи дуже дружні відносини, була написана ним на прохання ОСОБА_1 фіктивно, з метою урегулювання інших боргових зобов'язань ОСОБА_1 перед невідомими ОСОБА_2 особами.

Позивач та його представник проти зустрічного позову заперечують, посилаючись на те, що у позивача ніяких боргових зобов'язань перед іншими особами немає.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що основний позов задоволенню не підлягає, зустрічний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 16 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 кошти в розмірі 144 000 євро та зобов'язався повернути до 31.12.2011р. /т. 1 а.с. 7/.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 вказує на те, що вищевказаний договір позики було укладено сторонами без наміру створити для себе наслідки, що випливають із договору позики, оскільки ОСОБА_1 не передавав йому будь-яких грошових коштів за цим договором. Позивач зазначає, що договір позики було укладено ним на прохання ОСОБА_1, з яким він тривалий час перебував у дружніх стосунках, для врегулювання інших боргових зобов?язань перед невідомими йому особами, тобто з метою пред'явлення кредиторам ОСОБА_1 Він довіряв ОСОБА_1 та не міг відмовити у його прохання, оскільки той раніше неодноразово допомагав йому, був його кумом та другом і без будь-яких розписок в 2008р. позичав йому значні суми коштів, які він йому повертав. Після написання розписки у них залишались дружні відносини і на його прохання його матір 4.04.2012р. передала ОСОБА_1 у тимчасове користування на 90 днів свій автомобіль, який той зобов'язався повернути, однак у встановлений строк не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав, у зв?язку з чим його мати звернулась з заявою до правоохоронних органів і автомобіль був у ОСОБА_1 вилучений.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 пояснила суду, що вона є матір'ю ОСОБА_2 Між її сином та ОСОБА_1 протягом тривалого часу існували дружні відносини. Вона, її чоловік та їх родина знають ОСОБА_1 особисто. ОСОБА_1 у 2008-2009 роках неодноразово надавав кошти в борг її сину ОСОБА_2, який повертав йому ці кошти. ОСОБА_1 є хрещеним батьком її онуки. особисто вона від ОСОБА_1 ніколи не чула розмови та претензій щодо того, що її син ОСОБА_2 винен йому якісь кошти, тим більше у розмірі 144 000 євро. У квітні 2012 року її син ОСОБА_2 сказав їй, що у ОСОБА_1 серйозні фінансові проблеми, він залишився без власного автомобіля, а тому син попросив віддати свій автомобіль у користування на три місяці ОСОБА_1 На підтвердження цього факту ОСОБА_1 04.04.2012 року написав власноручно розписку про тримання від неї у користування автомобіля та зобов'язався його повернути. В подальшому ОСОБА_1 перестав виходити на зв'язок і вона переживала, що за участю належного їй автомобіля може відбутися якась дорожньо-транспортна пригода, за яку їй треба буде нести відповідальність. Майже через півтора роки після написання розписки вона звернулась із заявою про розшук автомобіля до правоохоронних органів. Після цього, як вона вважає, ОСОБА_1 із помсти та образи на такі її дії звернувся відразу у 2013 році із позовом до суду про стягнення боргу за цією розпискою з її сина, який був залишений судом без розгляду. Якби її син був винен ОСОБА_1 таку суму коштів, то вона віддала б цю машину ОСОБА_1 відразу і забула про неї, а не зверталась до міліції із заявою про її розшук та повернення.

Згідно прослуханого судом технічного запису судового засідання від 12.03.2015р. ОСОБА_1 суду пояснив, що дійсно він та ОСОБА_2 були близькими товаришами. З проханням про отримання в борг коштів з 2008 по 2011р.р. ОСОБА_2 звертався до нього неодноразово і він давав гроші без будь-яких розписок, які ОСОБА_2 йому повертав. Стверджував, що під час написання розписки у 2011році він ніяких коштів ОСОБА_2 не передавав, а передавав раніше - в 2008 або у 2009роках. Свідки, зазначені в розписці, були свідками написання розписки, а не передачі коштів. Також позивач зазначив, що кошти, які він позичав ОСОБА_2, він позичив у своїх друзів.

В судовому засіданні 13.03.2015р. ОСОБА_1 змінив свої пояснення та зазначив, що він не пам'ятає, коли передав кошти ОСОБА_2, що це було під час написання розписки. Також пояснював, що автомобіль йому ОСОБА_2 передав в якості забезпечення зобов'язання за договором позики

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 пояснив, що передавав кошти ОСОБА_2 під час написання розписки - 16 травня 2011р. Чому раніше стверджував, що передавав кошти в 2008-2009р.р., він пояснити не зміг. Крім того, в даному судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що кошти, передані ОСОБА_1 - це його особисті збереження, в той час, як 12.03.2015р. він стверджував, що позичав вказані кошти у своїх друзів.

Враховуючи наявність суттєвих протиріч в поясненнях ОСОБА_1, суд відноситься до його показань в якості свідка критично.

З метою підтвердження або спростування факту передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 16.05.2011р. було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 щодо допиту в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте на неодноразові виклики вони до суду не з'явились.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 він знає приблизно з 2001 року. У 2008 році він познайомив ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та був присутнім при тому, як ОСОБА_1, позичав саме у 2008р. ОСОБА_2 гроші у сумі 100 000євро двома частинами - по 50 000 євро на протязі 2-х днів. В подальшому він особисто бачив, як ОСОБА_2 повертав йому вказані кошти по 10 000євро щомісячно. При цьому дана позика будь-якими розписками не оформлювалась. З кінця 2009р. у нього стосунки з ОСОБА_1 погіршились, оскільки ОСОБА_1 потратив невідомо куди передані ним кошти в розмірі 80 000 доларів США. Також свідок пояснив, що приблизно в 2010-2012р.р. ОСОБА_1 з ним декілька раз зустрічався та просив позичити значну суму коштів, оскільки йому необхідно було владнати фінансові труднощі. Також він звертався і з проханням написати розписку про отримання від ОСОБА_1 коштів для того, щоб останній міг показати їх своїм кредиторам, однак він відмовився. Про те, що ОСОБА_2 написав ОСОБА_1 розписку, йому стало відомо значно пізніше, під час її написання він присутнім не був і не звертався до ОСОБА_1 з проханням надати ОСОБА_2 вказані кошти.

Суд вважає, що логічними та такими, що відповідають зібраним по справі доказам, є пояснення позивача по зустрічному позову про те, що оскільки у ОСОБА_1 не було достатньої суми для розрахунку зі своїми кредиторами, між ними були дружні стосунки, він на прохання ОСОБА_1 і написав вказану розписку з метою пред?явлення його кредиторам.

Так, з матеріалів справи вбачається і було підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_1, що він являється хрещеним батьком доньки ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 121).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 у 2012 році було відчужено 4 об'єкти нерухомого майна (т. 1 а.с. 176-178).

Спростовуючи доводи ОСОБА_2 про продаж майна у зв'язку з наявністю боргів ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що продавав все своє майно у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Проте, з витребуваної за клопотанням представника ОСОБА_1 довідки Державної прикордонної служби щодо перетинання державного кордону вбачається, що ОСОБА_1 як в 2012році, так і в подальшому періодично виїжджав за межі України та повертався на Україну, тобто з даної інформації зробити висновок про виїзд ОСОБА_1 на постійне місце проживання за кордон та продаж, у зв'язку з цим, всього майна, не представляється можливим (т. 1 а.с. 243).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0009972 від 17.08.2013р. ОСОБА_1 4.04.2012р. отримав від ОСОБА_3 (матері відповідача ОСОБА_2.) в тимчасове користування автомобіль «Міцубісі» строком на 90 днів, який у встановлений строк не повернув, у зв'язку з чим 16.08.2013р. ОСОБА_3 звернулась з відповідною заявою до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві (т. 1 а.с. 180- 206).

В матеріалах кримінального провадження, в яких, в тому числі, міститься і розписка ОСОБА_1 про отримання автомобіля в тимчасове користування, жодних відомостей про наявність у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 будь-яких грошових зобов'язань немає.

Постановою від 5.10.2013р. кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вказані документи підтверджують надані ОСОБА_2 та його представником - ОСОБА_3 пояснення про те, що в момент написання 16.05.2011р. розписки про отримання коштів та внаслідок її написання не виникли боргові відносини фінансового характеру, оскільки є не логічним те, що ОСОБА_1, який дав ОСОБА_2 16.05.2011р. в борг значну суму коштів (144 000 євро) до 31.12.2011р., будучи його кредитором, бере під розписку у його матері ОСОБА_3 в користування автомобіль, який зобов'язується повернути на протязі 90 днів, при тому, що ОСОБА_2 винний йому значно більшу суму коштів, яка в декілька раз перевищує вартість автомобіля ОСОБА_3 і яка йому не повернута у визначений строк.

Крім того, з огляду на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2013р., тобто одразу після закриття кримінального провадження, було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, саме звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу неповернення автомобіля і потягло за собою виникнення конфлікту між сторонами і бажання ОСОБА_1, як він висловився в своїх поясненнях, «покарати цих людей за такі їх дії». (т. 1 а.с. 214-215).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином Договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладення фіктивного правочину завжди відбивається з певною метою і умисно.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Крім того, згідно зі ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

/Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що договір позики від 16 травня 2011р. не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначених у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки з огляду на встановлені в судовому засіданні факти в момент його укладення не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Суд вважає, що ознака фіктивності договору позики в момент його укладення була властива діям обох сторін правочину та обидві сторони, з огляду на їх дії, фактично довели суду відсутність у них наміру створити юридичні наслідки, що ним обумовлені на момент його вчинення.

Таким чином, договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.

У зв?язку з визнанням договору позики недійсним не підлягає задоволенню основний позов про стягнення боргу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 218, 234 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Зустрічний позов - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вигляді розписки від 16.05.2011р.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів.

Суддя