Справа № 159/1332/16-ц
Провадження № 2/159/600/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - виконавчий комітет Ковельської міської ради Волинської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що виконкомом народних депутатів м. Ковеля 17.09.87 р. ОСОБА_4 та членам сім»ї останнього, а саме: дружині ОСОБА_5 та їй як ОСОБА_6 - було видано ордер на житлове приміщення квартиру № 2 у сел. Льонзавод, буд. № 3, за рішенням виконкому народних депутатів від 10.09.87 р. № 240. У 1993 р. ОСОБА_4 як квартиронаймач звернувся до керівника органу приватизації із заявою про передачу у приватну власність вказаної вище квартири, уповноваженим власником якої було визначено ОСОБА_4. На той час у квартирі були зареєстрованими та проживали: ОСОБА_5, вона як ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3, тому за розпорядженням органу приватизації від 16.07.93 р. № 9 ОСОБА_4 було передано вищевказану квартиру у спільну сумісну власність. Зазначає, що на той час у свідоцтво про право власності на житло вносились лише уповноважені власники житла, а члени їх сім»ї ні, однак, кожному із таких осіб належало по ? частці у квартирі. 16.07.93 р. згідно з розпорядженням від 16.07.93 р. № 9 було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на ім»я ОСОБА_4. Покликаючись на положення ч. 1 ст. 328, ч. 1 ст. 345 ЦК України, ч. 1 ст. 5 Закону (без зазначення, якого саме), вказує, що 12.06.94 р. ОСОБА_5 померла. Після смерті останньої відкрилась спадщина на ? частку у вказаній вище квартирі. Спадщину прийняла вона та чоловік спадкодавиці ОСОБА_4 шляхом вступу в управління та розпорядження спадковим майном, так як проживали постійно із спадкодавицею у вказаній вище квартирі. Таким чином, зазначає позивач, їй та ОСОБА_7 належить по 1/8 частині у спадковому майні. Зазначає, що спадщина у встановленому законом порядку не оформлялась. Враховуючи належну її батькові ОСОБА_4 - частку за законом та частку у порядку спадкування після смерті спадкодавиці ОСОБА_5 - , її батько став власником 3/8 часток у квартирі. 21.08.15 р. її батько помер. За життя 14.10.93 р. - останній склав нотаріально посвідчене заповітне розпорядження, яким заповів їй та відповідачеві - ОСОБА_2 вищезазначену квартиру. Вона вчасно звернулась до нотконтори, відмовилась від належної їй частки у спадковому майні на користь відповідача ОСОБА_2. Остання також звернулась із відповідною заявою. Вона звернулась до нотконтори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері, однак, у цьому їй було відмовлено з тих підстав, що спадкодавиця за життя не оформила у встановленому законом порядку своїх майнових прав як власник. Покликаючись на п. 23 постанови Пл. ВС України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.08 р., ст. ст. 321, 392, 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, просить позов задовольнити, визнати за нею право власності на 1/8 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_5, яка померла 12.06.94 р.; визнати за нею право власності на 2/8 частки спірної квартири як набуті нею в порядку приватизації за Законом.

За ухвалою суду від 18.05.16 р. до участі у розгляді справи було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, виконком Ковельської міськради Волинської області.

Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтувавши їх вищенаведеними доводами. Суду додатково пояснила, що у позовній заяві вона помилково вказала, що їй та ОСОБА_7 належить по 1/8 частині у спадковому майні, так як мала на увазі - ОСОБА_4. З приводу оформлення за нею права власності на 1/4 частку казаної вище квартири як належної їй в порядку приватизації, вона у відповідні державні органи не зверталась. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, суду пояснила, що з вимогами позивача вона згідна.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив, письмового заперечення проти позову до суду не подав. Попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання також не з»явився, хоча третя особа належно оповіщена. Про причини неявки свого представника суду не повідомила.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явились.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до часткового задоволення.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути і визнання права.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як слідує із копій свідоцтв: про народження та одруження позивача, її батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Та обставина, що ОСОБА_5 померла 12.06.94 р. у м. Ковелі Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії I ЕГ № 250656, виданого 13.06.94 р. ЗАГСом м. Ковеля Волинської області.

Згідно з копією техпаспорта на вказану вище квартиру, виготовленого 25.02.16 р., квартира розташована у буд. № 3 по вул. Ватутіна (сел. Льонзавод) у м. Ковелі Волинської області, не містить самочинного будівництва.

Як слідує з листа Ковельської держнотконтори № 730/01 16 від 13.05.16 р., спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась.

Як слідує з копії довідки № 76 від 05.01.16 р., виданої РЖКП № 2 (м. Ковель Волинської області), з 21.09.93 р. по 05.01.16 р., тобто, і на час смерті спадкодавиці, у вказаній вище квартирі проживала позивач та її батько ОСОБА_4 до дня своєї смерті.

Оскільки матір позивача ОСОБА_5 - померла у 1994 р., а чинним ЦК України відносини спадкування регулюються у випадку, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.04 р., спадщина ж після смерті вказаної вище спадкодавиці відкрилась до вказаної дати, то відносини спадкування майна останньої повинні регулюватись відповідно до положень ЦК УРСР (1963 р.) (далі - ЦК (1963 р.).

Так, за змістом ст. 525 ЦК (1963 р.), чинної на час виникнення спірних правовідносин по успадкуванню майна спадкодавиці ОСОБА_5, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК (1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Тобто, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємця, що за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Посилання позивача на норми чинного ЦК України спірних правовідносин по успадкуванню майна спадкодавиці ОСОБА_5 є безпідставним та вони застосуванню при розгляді спору у цій частині не підлягають.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_4 органу приватизації від 15.07.93 р., він, дійсно, просив оформити передачу у приватну власність вказаної вище квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визначивши його уповноваженим її власником, з врахуванням позиції таких повнолітніх членів його сім»ї як ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і довідки про склад його сім»ї, що складалась із чотирьох осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 позивача у справі, та малолітнього на той час ОСОБА_3 відповідача у справі.

Як стверджується копією розпорядження органу приватизації № 9 від 16.09.93 р., дійсно, за заявою ОСОБА_4 було передано у спільну сумісну власність вищезазначену квартиру з розрахунку її площі за кількістю мешканців 4 особи.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 16.07.93 р., органом приватизації Ковельагропромом було видано таке на ім»я ОСОБА_4 на посвідчення права спільної власності на вищезазначену квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак, без зазначення будь - кого із членів його сім»ї.

Як слідує з положень ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», частки є рівними. А тому спадкодавиця, безперечно, як член сім»ї ОСОБА_4, набула за вищезазначеним свідоцтвом право на ? частку у вищезазначеній квартирі в порядку приватизації.

На підтвердження наведеного свідчить і те, що позивачеві за розпорядженням органу приватизації виконкому Ковельської міськради № 8 від 01.07.16 р. «Про внесення часткових змін у розпорядження органу приватизації», копія якого надана суду позивачем, було видано позивачеві на руки свідоцтво про право власності на житло від 16.07.93 р. з виправленням допущених у попередньо виданому свідоцтві помилок - було внесено у свідоцтво і інших трьох членів сім»ї ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3 як співвласників спірної квартири. Останнє стверджується наданою суду позивачем копією такого (виправленого) свідоцтва.

За життя спадкодавиця ОСОБА_5 не оформила свого права на вищезазначене майно. Позивач же після смерті спадкодавиці разом із своїм батьком ОСОБА_4 - успадкувала належну спадкодавиці ОСОБА_5 ? частку у вказаній вище квартирі, в рівних частках.

За станом на 12.06.94 р. як позивачеві, так і її батькові ОСОБА_8 - належали, крім вищезазначених 1/4 часток на квартиру в порядку приватизації кожному, також права на 1/8 частку кожному у спірній квартирі в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5.

Та обставина, що ОСОБА_4 помер 21.08.15 р. у м. Ковелі Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії I ЕГ № 176065, виданого 21.08.15 р. відділом держреєстрації ацс по м. Ковелю реєстраційної служби Ковельського МРУЮ Волинської області.

Відповідно до копії заповіту від 14.10.93 р., ОСОБА_4 заповів позивачеві та відповідачеві ОСОБА_2 АДРЕСА_1, у рівних частках.

Хоча у заповіті вказано про розпорядження цілою квартирою, а не певною її часткою, суд приймає до уваги, що за станом на 16.07.93 р. ОСОБА_8 стала полежати ? частка у квартирі відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 16.07.93 р.; за станом на 12.06.94 р. - 1/8 частка у спірній квартирі в порядку спадкування після смерті його дружини - ОСОБА_5, а на день смерті - 21.08.15 р. право на 3/8 частки.

Саме щодо 3/8 часток спірної квартири спадкодавець мав право розпорядження на випадок своєї смерті і саме 3/8 частки спірної квартири увійшли у спадкову масу після його смерті.

Суд також враховує, що, як слідує з листа Ковельської держнотконтори № 767/01 -16 від 18.05.16 р., спадкова справа після смерті ОСОБА_4 заводилась. Позивач вчасно та у встановленому законом порядку відмовилась від прийняття спадщини після смерті спадкодавця як за законом, так і за заповітом. Відповідач же ОСОБА_2 - вчасно та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті спадкодавця.

Та обставина, що частки позивача і інших осіб, які були зареєстрованими у квартирі на час її приватизації як співвласників вказаної вище квартири, є рівними відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», випливає із змісту самого Закону та стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 16.07.93 р., виданого на ім»я ОСОБА_4 виправленнями відповідно до розпорядження органу приватизації № 8 від 01.07.16 р..

Відповідно до змісту ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 1993 р., приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в т. ч. тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру. Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється КМ України.

Дія Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

З огляду на вказане вище та те, що позивач пояснила суду, що вона не зверталась до відповідного державного органу з приводу реєстрації за нею її частки у квартирі відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.07.93 р. № 9, ні до, ні після виправлення у ньому помилок згідно з розпорядженям органу приватизації від 01.07.16 р. № 8, право власності на вказану вище квартиру на даний час є зареєстрованим саме за спадкодавця ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане первинно.

Як стверджується листом № 451/01 16 від 23.04.16 р., нотаріусом було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на нього на ім»я спадкодавиці.

Таким чином, у судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач серед кола членів сім»ї ОСОБА_4 приняла участь у приватизації вказаної вище квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та їх частки співвласників у спільній власності є рівними. ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на квартиру відповідно до чинного на 1993 р. законодавства. Однак, у свідоцтво про право власності на житло, що було видано лише на ім»я спадкодавця ОСОБА_4 розпорядженням органу приватизації № 8 від 01.07.16 р. було внесено зміни та було видано позивачеві свідоцтво про право власності на житло, у якому серед членів сім»ї ОСОБА_4, які скори стались правом на приватизацію житла, зазначена і вона. Остання не тільки не ставить вимоги про скасування попередньої реєстрації квартири, а й не вживала заходів, що передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для реєстрації свого права на ? частку у квартирі в порядку приватизації.

Будь - яких доказів того, що таке її право оспорюється чи не визнається будь - якими особами, позивач суду не подала. А тому суд вважаю, що у цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, оскільки позивач, дійсно, прийняла спадщину за заповітом після смерті спадкодавиці у встановленому законом порядку. Але у такий правовстановлюючий документ як свідоцтво про право власності на житло, що було видано лише на ім»я спадкодавця 16.07.93 р., розпорядженням органу приватизації № 8 від 07.07.16 р. було внесено зміни та було видано позивачеві свідоцтво про право власності на житло із зазначенням серед інших членів сім»ї ОСОБА_4 і позивача, а реєстрація останнього (виправленого) свідоцтва про право власності на житло для підтвердження прав власності спадкодавців об»єктивно є неможливою, вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/8 частку квартири в порядку спадкування після смерті спадкодавиці є підставною та підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 60, 212 - 218, 88 ЦПК України, ЦК УРСР (1963 р.) (далі - ЦК (1963 р.), ст. ст. 11, 16, 316 - 318, 328, 334, 1 216, 1 217, 1 220, 1 222, 1 233, 1 268 - 1 270, 1 273 - 1 275 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_2, селище льонзавод, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, яка померла 12.06.94 р. у м. Ковелі Волинської області.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:ОСОБА_9