УхвалА

іменем україни

29 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_5, про захистправ споживачів, визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору та договору поруки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 19 липня 2007 року між ним та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, з урахуванням додаткової угоди до вказаного кредитного договору від 25 квітня 2008 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 99 тис. доларів США, що еквівалентно 499 950 грн, зі сплатою 14,00 % річних, комісії у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором, строком до 19 липня 2017 року. 19 липня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого з урахуванням додаткової угоди до вказаного договору від 25 квітня 2008 року, поручитель зобов'язався солідарно з ним відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язання по вказаному кредитному договору. 19 липня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором між ним та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого з урахуванням додаткової угоди до вказаного договору від 25 квітня 2008 року, іпотекодавець передав банку в іпотеку дев'ять земельних ділянок, що розташовані у с. Розгірче Стрийського району Львівської області.

Позивач указував про те, що на момент укладення кредитного договору, він вважав, що всі істотні умови, які вказані у договорі, не є завідомо невигідними. Проте, спірний кредитний договір значно погіршує його матеріальне положення, як споживача фінансових послуг, а, отже, зазначений вище кредитний договір суперечить законодавству України.

Зазначав про те, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі не розписано загальну вартість кредиту, дату видачі кредиту, у разі якщо кредит видавався частинами, дати і суми надання частин кредиту, права дострокового повернення кредиту. Відповідачем не попереджено його про те, що вартість кредиту може істотно зрости, у момент підписання договору банк в односторонньому порядку залишив за собою право у будь-який час збільшувати процентну ставку за користування кредитом, а, у разі його не згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту, чим порушив його права.

Позивач указував про те, що спірний кредитний договір не містить умов, які б передбачали відповідальність банку за невиконання, чи неналежне виконання умов договору, унаслідок чого, вважав, що умови укладеного договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, та вимогам ЦК України.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати договори про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотеки та поруки від 19 липня 2007 року недійсними.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 7 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 19 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, недійсним. Визнано договір іпотеки від 19 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, недійсним. Визнано договір поруки від 19 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, недійсним.

Рішенням апеляційного суду Львівської областьвід 14 липня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильного виходив із того, що відповідно до висновку експертів за результатами проведення додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 28 травня 2014 року підпис від імені ОСОБА_4 у запиті на отримання кредиту від 8 червня 2007 року виконано не ним, а іншою особою з ретельним наслідуванням його підпису. Проте до вказаної заяви були подані додаткові матеріали, у тому числі, заява на отримання кредиту від 8 червня 2007 року, анкета позичальникавід 8 червня 2007 року, які також підписані ОСОБА_4 та ним не оспорювалися. 7 березня 2008 року позивачем подано заяву про збільшення кредитного ліміту, що ним визнано і згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню.

Отже, факт укладення між сторонами спірних договорів та їх тривале виконання свідчить про те, що зазначений висновок експертів за результатами проведення додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи не може бути підставою для визнання спірних договорів недійсними. Крім того, згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 10 вересня 2013 року підпис у графі «підпис позичальника» у запиті на отримання кредиту від 8 червня 2007 року виконано ОСОБА_4

Апеляційний суд, правильно застосувавши положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, дійшов вірного висновку про те, що укладені між сторонами договори є справедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг. Посилання ОСОБА_4 на те, що спірний кредитний договір укладено між сторонами з використанням банком нечесної підприємницької практики та те, що позивача при укладенні вказаного договору було введено в оману щодо істотних умов кредитного договору, є безпідставними та ним не доведені.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідно до ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, позивач, підписуючи вказані договори, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною, достовірною. ОСОБА_4 питання щодо розірвання кредитного договору не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що банк надав кредит в іноземній валюті відповідно до положень ст. 192 ЦК України, так як згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», чинним на момент укладення спірного правочину, не заборонялося надання та отримання споживчого кредиту в іноземній валюті на території України, банк мав ліцензію.

Також вірним є висновок суду про те, що положення кредитного договору щодо встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента та FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінченнястроку дії депозитного договору) не можна вважати несправедливою, оскільки вищевказана процентна ставка не є зміною в односторонньому порядку умов договору, так як вона передбачена умовами кредитного договору, погоджена під час підписання.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської областьвід 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик