У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору частково недійсним, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № CNCNA7 від 20 червня 2008 року у розмірі 32 618,58 доларів США, що еквівалентно 719 565 грн 85 коп.

Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що відповідно до умов указаного договору він надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 10 814,92 доларів США з терміном повернення до 19 червня 2013 року, а останній зобов'язався його повернути та сплатити проценти за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 20 серпня 2015 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 49 608,56 доларів США, яка складається з 6 877,48 доларів США - заборгованості за кредитом; 4 790,75 доларів США - заборгованості з процентів за користування кредитом; 3 568,95 доларів США - комісії за користування кредитом; 42,72 доларів США - пені.

Враховуючи те, що рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року уже було стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 18 554,04 доларів США, банк просив позов задовольнити та стягнути залишок кредитної заборгованості у сумі 32 618,58 доларів США.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив визнати пункт 16.1.2 (валюта кредиту) кредитного договору від 20 червня 2008 року недійсним; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» перевести валюту кредитування в гривню за курсом Національного банку України на час підписання договору.

Позовні вимоги мотивував тим, що надання кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

При укладанні оспорюваного договору банк не надав йому інформацію про умови кредитування та валютні ризики.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив його позов задовольнити.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 20 червня 2008 року у розмірі 605 639 грн 21 коп. У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову та про задоволення його зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первинного позову та відмову у зустрічному позові, місцевий суд, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх кредитних зобов'язань, має прострочену заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку, та того, що відсутні правові підстави для визнання недійсною умови оспорюваного договору щодо валюти кредиту та зобов'язання перевести валюту кредитування в гривню.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки їх суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Таким вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 20 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір № CNCNA7 терміном до 19 червня 2008 року (а. с. 9-13).

Позичальник належним чином не виконував своїх зобов'язань з повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 8 серпня 2011 року виникла заборгованість у сумі 18 554,04 доларів США, що еквівалентно 147 875 грн 70 коп.

Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості у вищезазначеному розмірі.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 147 875 грн 70 коп. (а. с. 4).

Суди, задовольняючи частково позов, не врахували наступного.

Позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст.252‒255 ЦК України.

Якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, строк виконання зобов'язання було змінено у зв'язку з ухваленням рішення про дострокове стягнення боргу, тобто трирічний строк позовної давності необхідно було обраховувати з 25 січня 2012 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом 19 жовтня 2015 року.

17 листопада 2015 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а. с. 62).

Однак суди на вказану заяву увагу не звернули, не з'ясували, чи виконувалося рішення суду від 25 січня 2012 року, в якому обсязі воно виконане, чи відкрито виконавче провадження.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик