Справа № 645/2449/16-ц
Провадження № 2/645/1715/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
29 грудня 2016 р. м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Федорової О.В.
при секретарі судового засідання Петленко І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:
про стягнення заборгованості, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 4000,00 доларів США боргу за договором позики, 1280,00 доларів США процентів за користування позикою, 166,00 доларів США 3 % річних, що за курсом НБУ на дату звернення з позовом до суду еквівалентно 138764,08 грн., за договором позики від 15.04.2014 року, оформленим між сторонами розпискою в порядку ст. 1047 ЦК України. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за вищевказаним договором від 15.04.2014 року, грошові кошти у встановлений у розписці строк позивачеві не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.
Позивач у судове засідання не зявився, 29.12.2016 року надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судове засідання 29.12.2016 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання на адресу його реєстрації судової повістки, яка повернулась на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме: «сплив терміну зберігання». У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, 15 квітня 2014 року передав ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що підтверджується оригіналом розписки, яка долучена до матеріалів справи.
Відповідно до змісту розписки, ОСОБА_2, зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти не пізніше 01.12.2014 року.
Позивач в обґрунтування позову стверджував, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач борг повертати відмовився, мотивуючи це відсутністю коштів, та до теперішнього часу борг позивачу не повернув.
Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що і було зроблено відповідачем у розписці, складеної 15 квітня 2014 року.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Позивачем у своєму позові вказано гривневий еквівалент заявленої до стягнення основної суми боргу у розмірі, згідно із офіційним курсом долару станом на 19.04.2016 року, хоча з позовом до суду він звернувся 19 травня 2016 року, тому суд вважає, що еквівалент заявленої до стягнення суму боргу у доларах США, має розраховуватися станом на день звернення позивача з позовом до суду, а саме - 19.05.2016 року, який за офіційним курсом Національного банку України складав - 25.257238 грн.
Визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що на дату складання позову, Відповідач має сплатити Позивачу грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США, що за курсом НБУ, станом на момент складання позову становить 4000,00 х 25.257238= 101028,95 грн..
Позивачем наданий розрахунок суми процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 01.12.2014 року по 19.04.2016 року, а саме: за 67 днів (з 01.12.2014 року по 05.02.2015 року) з розрахунку 14% у сумі 103 доларів США, за 26 днів (з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року) з розрахунку 30,00 % в сумі 86 доларів США, за 177 днів (з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року) з розрахунку 27,00 % в сумі 524 доларів США, за 28 днів (з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 68 доларів США, за 35 днів (з 25.09.2015 року по 29.10.2015 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 84 доларів США, за 49 днів (з 30.10.2015 року по 17.12.2015 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 118 доларів США, за 41 днів (з 18.12.2015 року по 27.01.2016 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 99 доларів США, за 34 днів (з 28.01.2016 року по 02.03.2016 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 82 доларів США, за 48 днів (з 03.03.2016 року по 19.04.2016 року) з розрахунку 22,00 % в сумі 116 доларів США, всього на суму 1280 доларів США.
Суд критично оцінює наданий позивачем розрахунок, як складової грошового зобов'язання відповідачів, суми процентів за користування позикою у доларах США з наступних підстав.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 4000,00 доларів США за курсом НБУ на день звернення позивача з позовом до суду 19.05.2016 року складає 101028,952 грн. (1 долар США дорівнює 25.257238 грн.).
-за 67 днів з 01.12.2014 року по 05.02.2015 року з розрахунку 14% у сумі 2596,3 грн.
-за 26 днів з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року з розрахунку 30,00 % у сумі 2158,9 грн.
- за 28 днів з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року з розрахунку 22,00 % у сумі 1688,15 грн.
- за 35 днів з 25.09.2015 року по 29.10.2015 року з розрахунку 22,00 % у сумі 2131,2 грн.
- за 49 днів з 30.10.2015 року по 17.12.2015 року з розрахунку 22,00 % у сумі 2983,8 грн.
- за 41 днів з 18.12.2015 року по 27.01.2016 року з розрахунку 22,00 % у сумі 2496,6 грн.
- за 34 днів з 28.01.2016 року по 02.03.2016 року з розрахунку 22,00 % у сумі 2070,4 грн.
- за 48 днів з 03.03.2016 року по 19.04.2016 року з розрахунку 22,00 % у сумі 2922,91 грн.
За невиконання своїх грошових зобовязань відповідач продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 цього Кодексу.
Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами.
Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.
Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України щодо застосування ст. 625 ЦК України, слід мати до увазі, що проценти, визначені ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.
Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за 505 днів прострочення повернення боргу в розмірі 101028,95 грн. в період з 01.12.2014 року по 19.04.2016 року складає 4193,39 грн.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних за період з 01.12.2014 року по 19.04.2016 року в сумі 4193,39 грн. є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.
За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики, укладеним між сторонами 15.04.2014 року, підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
У звязку з тим, що позивача було звільнено від сплати судового збору, за поданням позовної заяви, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1374,98 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1374,98 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачами, які не приймали участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано.
Суддя Федорова О.В.