Справа № 462/351/11 Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/8/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.М.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними, визнання права спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року вищевказаний позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 11 лютого 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №182.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спадкового майна за законом як спадкоємиці першої черги на спадщину після смерті ОСОБА_7 та визнано за нею право на спадкування за законом на спадщину після смерті ОСОБА_7 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, грошові вклади в Львівського держбанку № 6319-095 на рахунку № 02665, 6252 в та Львівському держбанку № 6319-016 на рахунку № 07900032.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Так апелянт, зокрема, зазначає, що підставою для визнання заповіту недійсним, який був складений ОСОБА_7 11 лютого 2003 р., позивачка зазначає не розуміння спадкодавцем своїх дій та керування ними, перебування на обліку з приводу психічного захворювання. Однак, як зазначає апелянт, аналізуючи усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, можна прийти до висновку, що в момент складання заповіту спадкодавець не страждав психічним захворюванням, оскільки вів активний спосіб життя, доглядав за собою та іншими родичами, був начитаним, охайним, проводив ремонти у будинку, цікавився історією, політикою. У 2007 р. вийшла його перша книга «Інтелект і капітал» та підготовлена до друку на 700 аркушах інша книга «Ще не останні соколи». На все це, вказує апелянт, не звернули уваги експерти, а відтак прийшли до помилкового висновку про наявність у спадкодавця хронічного маячного розгляду з 1997 року, хоча вперше такий діагноз був поставлений лише в 2008 р., а відтак станом на час складання заповіту спадкодавець не страждав психічним захворюванням.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Судом встановлено, що у вересні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним вище позовом та зазначала, що 06 березня 2009 року помер її батько ОСОБА_7 Після смерті батька відкрилась спадщина на ? частину будинку, з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться по вул. Доробок, 53/1 у м. Львові, яка належала йому на праві приватної власності, та на грошові вклади.

07 червня 1993 року батько склав на її користь заповіт на все вказане вище майно, який посвідчений у Другій Львівській державній нотаріальній конторі.

Подавши після смерті батька заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори їй повідомили, що крім заповіту від 07.06.1993 року, є ще два заповіти батька на його спадщину, а останній заповіт складений на користь ОСОБА_2

Посилаючись на те, що батько страждав психічним захворюванням і більше тридцяти років перебував на обліку у Львівському міському психоневрологічному диспансері з приводу психічного захворювання, відтак в момент складання заповітів він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому просила задовольнити її вимоги.

Задовольняючи вимоги позивача районний суд виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 страждав стійким психічним захворюванням хронічним маячним розладом на резидуально-органічному ґрунті і не міг на момент укладення заповіту 11.02.2003 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому суд керувався ст. 225 ЦК 2003 року.

Однак з таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є батьком позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_6 та дідом відповідача ОСОБА_2

06 березня 2009 року ОСОБА_7 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть.

Заповіт, який визнаний районним судом недійсним, був складений ОСОБА_7 11 лютого 2003 року.

До цього, 19 січня 1988 р. ОСОБА_7 склав заповіт, яким належну йому половину вищевказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель заповів ОСОБА_6

07 червня 1993 р. ОСОБА_7 склав новий заповіт, яким заповів ? житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і грошові вклади у державних банках заповів ОСОБА_4

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК 2003 р. застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 р.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 р.

Оскільки заповіт, який оскаржується, був складений 11.02.2003 р., тобто до набуття ЦК 2003 р. чинності, суд під час розгляду справи повинен керуватися положенням ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК Української РСР 1963 р., який був чинний на момент складання оспорюваного заповіту, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 3 від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», що була чинною на час складання оспорюваного заповіту, розяснив, що правила ст. 55 Цивільного кодексу поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є данні про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Як видно з матеріалів справи, районним судом призначалась судово-психіатрична експертиза, яка в своєму висновку від 28.02.2012 р. зазначила, що на момент укладення заповіту 11.02.2003 р. ОСОБА_7 страждав стійким хронічним психічним захворюванням хронічним маячним розладом на резидуально-органічному ґрунті і не міг на момент укладення заповіту 11.02.2003 р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки в районного суду під час розгляду справи та після допиту ряд свідків виникли сумніви щодо повноти висновку вказаної вище посмертної судово-психіатричної експертизи, райсудом була призначена додаткова посмертна судова-психіатрична експертиза.

У своєму висновку № 740 від 20 листопада 2013 року експерти зазначили, що ОСОБА_7М.в момент укладення заповіту 11.02.2003 р. страждав стійким хронічним психічним розладом у формі хронічного маячного розладу на резидуально-органічному ґрунті і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В той же час, колегія суддів аналізуючи матеріали справи та висновки експертів прийшла до висновку, що ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, районний суд не враховував, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

ОСОБА_9 № 195 посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 лютого 2012 року свідчить про те, що експерти прийшли до висновку про те, що на момент укладення заповіту 11.02.2003 р. ОСОБА_7 страждав стійким хронічним психічним захворюванням хронічним маячним розладом на резидуально-органічному ґрунті і на момент укладення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з тих підстав, що у ОСОБА_10 спостерігалося органічне ураження головного мозку внаслідок отриманого у 1945 р. осколкового поранення голови та контузії головного мозку, що привело до розвитку сліпоти, розсіяного енцефаліту та і в подальшому до появи масивної неврологічної симптоматики у вигляді порушення ходи, скованості та координації рухів, нетримання сечі.

Крім того, експерти зазначили, що на фоні наростання органічної симптоматики проявами якої були ослаблення памяті, емоційна лабільність та зниження інтелектуальних можливостей у ОСОБА_7 спостерігались маячні ідеї відношення, впливу, переслідування і величі. Наявна маячна симптоматика носила хронічний характер, не піддавалася корекції і мала значний вплив на його поведінку, сприйняття оточуючої дійсності і здатність критично оцінювати та планувати свої дії.

Проводячи додаткову посмертну судову-психіатричну експертизу за ухвалою районного суду (акт № 740 від 20 листопада 2013 року) експерти прийшли до висновку, що ОСОБА_7 страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу на резидуально-органічному ґрунті і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з тих підстав, що наявність психічних порушень підтверджується верифікованими показами свідків про неадекватну поведінку ОСОБА_7 Крім того, експерти прийшли до висновку, що враховуючи тривалість прояву клінічних ознак психічного розладу з ведучою симптоматикою у вигляді стійких, хронічних, монотематичних маячних ідей, в основі яких лежить хвороблива інтерпретація довколишніх подій та життєвих ситуацій, а також органічний фон, такий стан слід кваліфікувати як хронічний маячний розлад на резидуально органічному грунті.

В той же час, як вбачається з представлених чотирьох амбулаторних карт ОСОБА_7 з Дорожньої поліклініки Львівської залізниці, медичні записи в яких починаються перший з 1988 року, останній - 02.03.2009; з пяти медичних карт Госпіталю інвалідів війни та репресованих, в яких зазначено про перебування ОСОБА_7 на лікуванні з 13.03.96 по 09.04.1996 р., з 08.12.1997 по 09.01.1998 р., з 13.03.2000 по 07.04.2000 р., з 15.04.2003 по 05.05.2003 р., з 01.12.2003 по 19.12.2003 р.; з десяти медичних карт 4-ї лікарні м. Львова про перебування на лікуванні ОСОБА_7 з 11.11.1999 по 29.11.1999, з 15.11.2000 по 01.12.2000 р., з 07.03.2002 по 23.03.2002, з 04.06.2002 по 26.06.2002, з 05.11.2002 по 22.11.2002, з 17.03.2003 по 03.04.2003, з 12.05.2003 по 27.05.2003 р., з 05.05.2004 по 20.05.2004, з 13.04.2006 по 28.04.2006, з 30.10.2006 по 15.11.2006 р. та по одній медичній карті з 1-ї міської клінічної лікарні м. Львова, де перебував в алергологічному відділенні з 09.06.2008 по 20.06.08 р., з 1-го кардіологічного відділення Львівського обласного державного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру, де перебував з 30.06.2008 по 08.07.2008 р., з 2-го хірургічного відділення Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де перебував з 13.01.2009 по 29.01.2009 р. та інших, свідчать про те, що ОСОБА_11 постійно перебував у полі зору лікарів різних спеціальностей, в тому числі проходив стаціонарне лікування в терапевтичних та хірургічних відділах.

В період з 1993 р. по 2008 р. спадкодавець був лише тричі обстежений амбулаторно лікарями-психіатрами 04.06.1993 р., 08.07.1997 р. та 28.10.2008 р. Лише в 2008 р. за результатом амбулаторного огляду у ОСОБА_7 діагностовано маячний розлад і то лише на підставі висловлювань самого підопічного, що не може свідчити про обєктивний анамнез.

ОСОБА_9 показів свідків, які були допитані в судовому засіданні, не дозволяють підтвердити діагностику ОСОБА_7

Так, аналіз показів позивачки свідчить про те, що батько мав психічні розлади.

В той же час аналіз показів відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_2 свідчать про відсутність такого, що спадкодавець вів активне суспільно-громадське життя, був автором книги «Інтелект і капітал», яка вийшла з друку в 2007 р., підготовив до видання ще одну книгу «Ще не останні соколи».

Із показів свідка ОСОБА_12 слідує, що ОСОБА_7, маючи хворобу ока, їздив на машині.

Із показів свідка ОСОБА_13, сестри спадкодавця, слідує, що останній був агресивний, запальний.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що дід ОСОБА_7 завжди був акуратний, охайний, вів активний спосіб життя, його запрошували у школу, де він розповідав про УПА, цікавився історією, мистецтвом.

Із показів свідка ОСОБА_15, яка проживала по сусідству з спадкодавцем, пояснила, що ОСОБА_7 був оригінальною людиною. Як сусід був добрим, ввічливим, при спілкуванні завжди говорив нормально, для родичів був тираном.

Із показів свідка ОСОБА_16 слідує, що ОСОБА_7 був начитаною людиною, з ним було цікаво поспілкуватись на різні теми, ніколи не жалівся на дітей та онуків.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_11 протягом тривалого часу звертався в різні органи, в тому числі державні органи 01.11.2001 р. до керівництва німецького Червоного Хреста, фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє» з проханням надання матеріальної допомоги; 26.11.2003 р. до голови Залізничної районної адміністрації м. Львова щодо оформлення субсидій; до апарату ВР України щодо закріплення подій Помаранчевої революції як національного свята, до Міністерства юстиції України 13.05.2005 р. та в інші органи, в тому числі щодо нетактовної поведінки водія автобуса, капітального ремонту будинку, видавництва його книги і т.д.

Відтак, колегія суддів вважає, що вищенаведене та спосіб життя ОСОБА_7 свідчить про його високий рівень соціальної адаптації, але не може свідчити про наявність глибокого порушення психіки, параноїдну симптоматику, яка б позбавляла його усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до висновку повторної комісійної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена за ухвалою колегії суддів Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, якому колегія суддів надає віри, оскільки висновок відповідає матеріалам та обставинам справи, є категоричним та не ґрунтується на припущеннях, ОСОБА_7 на момент складання заповіту 11 лютого 2003 року виявляв психічний розлад у формі органічного розладу особистості, однак за своїм психічним станом був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, однак у справі, яка переглядається, колегія суддів не встановила факту неспроможності ОСОБА_7 в момент укладення оспореного заповіту договору розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, відтак рішення районного суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий О.М. Ванівський

Судді: Я.А. Левик

ОСОБА_17

згідно оригіналу:

Судове рішення набрало законної сили: 19.12.2016

Суддя Апеляційного суду

Львівської області ОСОБА_1

Дата оформлення копії: 28.12.2016

Помічник судді: О.З. Березюк