Провадження № 2-2073/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.
при секретарі - Подобєді О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення, -
04.09.2015 позивач ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.
Позов обґрунтований тим, що відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві здійснюється примусове виконання заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19.06.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015, яким, серед іншого, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 4`621`483,79 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_2, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
В ході проведення виконавчих дій було з'ясовано, що у зазначеній вище квартирі проживають та прописані три особи, в тому числі: ОСОБА_2 1973 р.н., ОСОБА_3 1941 р.н. та ОСОБА_4 2005 р.н. Оскільки у квартирі, на яку звернено стягнення, зареєстровано дві дорослі особи та одна малолітня дитина її реалізація у рамках виконавчого провадження є неможливою, що порушує право банку на задоволення своїх вимог за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також позивач зазначає, що державна реєстрація місця проживання малолітньої дитини відбулася із порушенням вимог договору іпотеки, за умовами якого іпотекодавець була не вправі без попередньої письмової згоди іпотекодеожателя реєструвати місце проживання або місцезнаходження будь-яких осіб на території (площі/за адресою) предмета іпотеки.
З огляду на зазначені обставини, позивач просить виселити відповідачів із квартири, відповідно до положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з заявою про розгляд справи у їх відсутності до суду не зверталися.
При таких даних, суд, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних письмових доказів у відсутності відповідачів, проти чого не заперечував представник позивача.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до умов кредитного договору банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом в сумі 4 900 000 (чотири мільйони дев'ятсот тисяч) гривень 00 копійок строком користування кредитом до 06.09.2014.
У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, банк звернувся за захистом своїх прав до суду із позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно за договорами іпотеки.
Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.06.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 621 483 (чотири мільйони шістсот двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят три) гривні 79 копійок звернуто стягнення на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_2, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
Вказане рішення перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.
Позивачем зазначено та вбачається з матеріалів справи, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та прописані три особи, в тому числі: ОСОБА_2 1973 р.н., ОСОБА_3 1941 р.н. та малолітня ОСОБА_4 2005 р.н., яка була зареєстрована у квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди позивача.
Реєстрація у квартирі АДРЕСА_1 малолітнього ОСОБА_4 відповідно до положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 унеможливлює передачу на реалізацію предмета іпотеки, у зв'язку з чим позивач просить виселити відповідачів із займаного житлового приміщення на підставі положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».
Як визначено частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без постановлення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року, прийнятої за результатами розгляду справи №6-39цс15 з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не придбавалася за рахунок кредитних коштів, що не оспорювалося представником позивача у судовому засіданні.
В той же час, представник позивача підтвердив суду, що на час розгляду справи відсутнє постійне житлове приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням із квартири.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 10, 11, 57-58, 60, 208-209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення - відмовити.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя