Провадження № 4-с/760/174/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді - Лазаренко В.В.

з участю секретаря - Кучерини Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1 на її державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Мірошнік Катерини Анатоліївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві Мірошнік Катерина Анатоліївна, -

ВСТАНОВИВ :

01.08.2016 заявник звернувся в суд зі скаргою на рішення державного виконавця, у якій просить визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мірошник К.А. від 22.078.2016 про закриття виконавчого провадження №51735318; зобов`язати державного виконавця поновити згадане виконавче провадження щодо виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2016 у справі №760/8881/16-ц.

В обрунтування вимог посилається на те, що 07.07.2016 у справі №760/8881/16-ц Солом`янським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заборонено ОСОБА_2 здійснювати будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої 05.02.2016 за номером 96, до набрання законної сили рішенням у вказаній справі.

Постановою державного виконавця від 21.07.2016 відкрито виконавче провадження щодо виконання цього рішення.

22.07.2016 державним виконавце6с складено акт про фактичне виконання ухвали суду від 07.07.2016, проте в зазначеному акті відсутній підпис ОСОБА_3 , а після того як державний виконавець залишила місце будівництва, будівельні роботи продовжились і продовжуються до цього часу.

22.07.2016 державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у ззв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі ухвали суду від 07.07.2016, що як стверджує заявник не відповідає дійсності.

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Державний виконавець та представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки суд не повідомляли.

Державним виконавцем на запит суду надано копію матеріалів виконавчого провадження №51735318.

Від представника зацікавленої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення, в яких остання в задоволенні скарги просить відмовити.

З урахуванням цих обставин суд знаходить можливим провести розгляд даної справи за відсутності, особи, дії якої оскаржуються, та представника заінтересованої особи.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законом України «Про виконавче провадження» до компетенції судів віднесено розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та вирішення ряду питань виконавчого провадження за зверненнями його учасників.

Закріплена можливість оскарження рішення, дії або бездіяльність вказаних органів і посадових осіб являє собою засіб юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що заявником оскаржується рішення державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мірошник К.А. прийняте в межах виконавчого провадження №51735318.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 20.07.2016 заявником пред`явлено до примусового виконання виконавчий документ - ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2016, постановлену судом у справі №760/8881/16-ц, якою задоволено заяву про забезпечення позову ОСОБА_5 у справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії.

Згідно ухвали суду від 07.07.2016 зацікавленій особі ОСОБА_2 заборонено здійснювати будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої 05.02.2016 за номером 96, до набрання законної сили рішенням у вказаній справі.

Постановою державного виконавця від 21.07.2016 за заявою заявника від 20.07.2016 відкрито виконавче провадження.

22.07.2016 державним виконавцем здійснено вихід на місцевість за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ухвала суду від 07.07.2016 фактично виконана.

За результатами проведених дій державним виконавцем складено акт від 22.07.2016, підписаний понятим ОСОБА_6 , представником заявника ОСОБА_7

22.07.2016 державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі ухвали суду від 07.07.2016.

Вважаючи зазначена постанову незаконною, заявник стверджував, що ухвала суду від 07.07.2016 про заборону зацікавленій особі ОСОБА_2 вчиняти дії, фактично виконана не була.

Суд вважає, що зазначені доводи заявника в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли.

Згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, дії органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як передбачено ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/, примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/ державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

В силу вимог ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 8 Інструкції № 512/5 передбачено, що акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з в матеріалах скарги відсутні будь-які фактичні дані, які спростовують відомості викладені в акті державного виконавця від 22.07.2016 щодо фактичного виконання ухвали суду від 07.07.2016.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд, таким чином, приходить до висновку, що доводи скарги про незаконність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є необгрунтованими, оскільки факт невиконання ухвали суду від 07.07.2016 не підтверджений доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 208-210, 293, 383 - 387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на її державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві Мірошнік Катерини Анатоліївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Мірошнік Катерина Анатоліївна - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя