Справа №489/3588/16-ц 26.12.2016 26.12.2016 26.12.2016
Провадження №22-ц/784/2860/16
Справа №489/3588/16-ц Головуючий у 1 інстанції Кокорєв В.В.
Провадження №22-ц/784/2860/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

26 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

з участю:

представника боржника - ОСОБА_2,

представника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2016 року, постановлену за скаргою ОСОБА_4 на дії та постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження, по цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 до Малого приватного підприємства "Алсу" про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, заборону самовільного будівництва, його знесення та відшкодування шкоди, -

у с т а н о в и л а :

18 липня 2016 року ОСОБА_4 подала до Ленінського районного суду м. Миколаєва скаргу на дії та постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Миколаївській області), яку обґрунтувала наступним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2005 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2006 року та ухвалами Верховного Суду України від 21 квітня 2006 року і 07 березня 2008 року, задоволено позовну заяву ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до Малого ПП «Алсу» про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, заборону самочинного будівництва, знесення самочинно збудованої споруди, ухвалено заборонити МПП «Алсу» добудовувати обєкт самочинного будівництва та покладено обовязок знести уже збудоване.

На підставі вищезазначеного рішення та виданого виконавчого листа №2-91 від 03 березня 2006 року, постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби ММУЮ від 17 березня 2007 року було відкрите виконавче провадження

В рамках виконавчого провадження, державним виконавцем неодноразово виносилися постанови про закінчення виконавчого провадження з різних підстав, які в подальшому скасовувалися судами. Проте рішення суду досі так і залишається не виконаним.

Посилаючись на те, що постановою про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа, державний виконавець не вжив усіх необхідних заходів для виконання рішення суду про знесення прибудови, якою порушуються її права, просила визнати дії головного державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ в Миколаївській області Сазонова Д.К. неправомірними та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 09 червня 2016 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2016 року у задоволені скарги відмовлено.

ОСОБА_4 подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити її вимоги, викладені в скарзі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, положенням чинного цивільно-процесуального та виконавчого законодавств.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржену ухвалу суду 1 інстанції скасувати, оскільки вона постановлена в порушення вимог чинного цивільно-процесуального законодавства, і постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу ОСОБА_4

Так, відхиляючи скаргу заявника, суд 1 інстанції виходив з того, що вчиняючи оскаржувані дії, головний державний виконавець діяв у відповідності з вимогами чинного законодавства, а тому підстав для визнання їх незаконними немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з таким, вважає висновки суду щодо вказаних обставин та результату вирішення скарги помилковими, необґрунтованими й незаконними.

Відповідно до частини п'ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Їх, виконання є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Судам слід враховувати, що розглядаючи дану категорію справ вони повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

По даній справі виконавець діяв усупереч наведеному вище, взявши позицію лише однієї сторони боржника, що дало останньому можливість не тільки уникнути виконання судового рішення, але в деяких частинах суттєво утруднити виконання або, взагалі, зробити виконання неможливим.

Так, за статтею 75 ЗУ «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваної постанови) у разі ухвалення судом рішення, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

За ст. 89 названого закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Зазначені дії виконавчою службою у повній мірі не виконані, що потягло за собою протиправну тяганину щодо виконання судового рішення.

Крім того, за ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Названий перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню, крім випадків прямо передбачених іншими законами, не підлягає.

Головний державний виконавець закінчив виконавче провадження з підстав не передбачених ні названою статтею ЗУ «Про виконавче провадження», ні іншими законами, при тому що рішення, на виконання якого воно проводиться, залишається в силі, а інших рішень, які б по іншому трактували та вирішували спірну ситуацію, судами не ухвалювалося.

За такого, оскаржене рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Що ж до сумнівів щодо належності стягувача за виконавчим документом, які висловив у своїй ухвалі суд, то вони не можуть братися до уваги, оскільки за чинним процесуальним законодавством то не є компетенцією суду.

Крім того, районний суд не взяв до уваги преюдиційні висновки апеляційного суду, викладені в ухвалі від 30 листопада 2015 року, якою вже скасовувалась аналогічна постанова виконавчої служби.

В ній колегія зазначала, що попередніми судовими рішеннями встановлено, що прибудова сама по собі порушує цивільні права стягувача та має бути знесена незалежно від наступних змін її правового статусу, як обєкта нерухомості.

Невиконання боржником обовязку щодо її знесення самим боржником не є перешкодою для виконання рішення в порядку примусового виконання державним виконавцем без участі боржника.

Державний виконавець наділений повноваженнями щодо входження до приміщень боржника, їх огляду та зясування відповідних параметрів прибудови, визначення переліку та порядку проведення будівельно-демонтажних робіт їх вартості, визначення обсягу витрат на організацію виконавчого провадження.

Для здійснення цих дій він вправі залучати відповідних спеціалістів та субєктів господарювання.

Не позбавлений він і повноважень на повторне застосування до боржника заходів впливу з огляду на скасування попередніми ухвалами суд постанов, якими неодноразово та безпідставно закінчувалося примусове виконання цього виконавчого документа.

Проте і натепер, державний виконавець не здійснив у повному обсязі дій з примусового виконання рішення та не організував примусового виконання рішення самостійно без участі боржника.

Посилання на зміну статусу прибудови не заслуговують на врахування, оскільки попередніми рішеннями судів обох інстанцій встановлено, що прибудова, як будівельний обєкт сама по собі, незалежно від її правого статусу порушує цивільні стягувача, а тому має бути знесена ( т.1 а.с. 152, 181-183, т.4 а.с.-56, т.6 а.с. 146-148).

Оскільки районний суд був іншої думки і відмовив ОСОБА_4, то допущену помилку слід виправити ухвалою апеляційного суду.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2016 року скасувати і ухвалити у справі нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_4 на дії та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області задовольнити у повному обсязі.

Визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження неправомірними у звязку з чим скасувати його постанову від 09 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03.03.2006 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_7