У х в а л а

іменем україни

22 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, про визнання договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку укладеним та дійсним, про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями та про визнання особи такою, що втратила право користування Ѕ частиною житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив: встановити факт укладення 25 червня 2015 року договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6; визнати договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м укладеним між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6; визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 4000,00 кв. м в порядку придбання за договором купівлі-продажу, укладеного 25 червня 2005року; визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1.

На обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 18 грудня 1979 року на підставі договору купівлі-продажу його батько ОСОБА_7 та рідна сестра батька ОСОБА_5 - відповідач по справі придбали житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці розміром 400.00 кв.м. разом із надвірними та господарськими будівлями. 19 листопада 1999 року його батько помер. Відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2015 року йому на праві приватної спільної власності належить 1/2 частка зазначеного вище житлового будинку. З 1994 року по сьогоднішній день він постійно проживає в зазначеному будинку. Відповідач з часу придбання фактично не проживала в будинку, а з 15 жовтня 2000 року остаточно перестала з'являтися в будинку та не користувалась своєю часткою. Весь цей час він ніс усі витрати по утриманню усього будинку. У зв'язку із тим, що відповідач не цікавилась своєю часткою він запропонував викупити у відповідача належну їй частину будинку.

Так, 25 червня 2005 року вони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку та в усній формі уклали договір купівлі-продажу. В рахунок виконання укладеного договору він сплатив відповідачу 1 500 доларів США, про що була надана розписка від 12 березня 2006 року. Через відсутність правовстановлюючих документів та брак грошей відповідач зобов'язалась в подальшому нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Чого так і не зробила. 13 серпня 2005 року відповідач надала йому генеральну довіреність для отримання дублікату договору купівлі-продажу будинку від 18 грудня 1979 року та подальшого нотаріального оформлення укладеного між ним та відповідачем договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку. 13 серпня 2008 року термін дії генеральної довіреності закінчився, він звернувся до відповідача з метою укладення належним чином договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку та подальшого його нотаріального посвідчення, але відповідач йому в цьому відмовила, посилаючись на незадовільний стан свого здоров'я, небажання відлучатися із дому та брак грошей. Через вищезазначені неправомірні дії відповідача позивач звертається до суду.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2016 року, позов залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що сторонами у цій справі не було додержано при укладенні в усній формі 25 червня 2005 року договору купівлі-продажу Ѕ частини спірного будинку одночасно письмової нотаріальної форми та державної реєстрації, як того вимагала чинна на той час ст. 657 ЦК України, що, у свою чергу, не може бути підставою для визнання судом дійсним цього договору у цій справі на підставі ст. ст. 118, 120 ЦК України, оскільки норма ст. 220 ЦК України не може бути застосована щодо правочину, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення такого правочину пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

Неможливість в силу вимог закону визнання судом дійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу частини будинку сторін у цій справі (первісних позовних вимог позивача), є підставою для відмови у задоволенні решти позовних вимог позивача у цій справі, які є похідними від цих первісних вимог позивача незалежно від наявності (відсутності) у матеріалах цієї справи будь-яких належних, допустимих доказів позивача на підтвердження останніх.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак