АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 6897/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Ладиченко С.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6.07.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій»

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ«Демос-90», ТОВ «Лабораторія

інформаційних систем та технологій»

про визнання недійсним договору комісії

та за зустрічним позовом ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» до ОСОБА_1, ТОВ «Демос-90»

про визнання договорів недійсними

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Демос-90», ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» про визнання недійсним договору комісії. Визнано недійсним Договір №1/05/07 комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 в м. Києві від 23.05.2007 р., укладений між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій»; в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено; стягнуто з ТОВ «Демос-90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» просить це рішення скасувати постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а позов ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» задовольнити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу майнового комплексу від 17.12.2002 р., укладеного між ВАТ «Інститут прикладної інформатики» (продавець) та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій»(покупець), покупець ТОВ «ЛІСТ» придбав нерухоме майно яким є майновий комплекс по АДРЕСА_1, загальною площею 857,5 кв.м, який складається з будівель №№ 1.2.3.8.9 за 55200 грн. (а. с. 93.94).

У зв»язку з укладанням цього договору ТОВ «ЛІСТ» було отримане реєстраційне посвідчення про право власності № 004495(а.с.92).

Відповідно до Рішення Київської міської ради від 14.06.2007 року № 873/1534 «Про передачу земельної ділянки ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» для будівництва офісно-житлового комплексу на АДРЕСА_1, ця земельна ділянка була передана ТOB «ЛІСТ» в оренду для здійснення відповідного будівництва.(а.с.97-99).

На підставі цього рішення директором ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки для будівництва офісно-житлового комплексу (а.с.71-75), визначені межі земельної ділянки в натурі згідно акту та прийнята земельна ділянка від орендодавця (а.с.77-82).

Громадянин ОСОБА_3 був одночасно директором ТОВ «Демос-90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій», що не забороняється законодавством України.

Повноваження ОСОБА_3 як директора ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» припинилися 11.06.2013 р.

Судом також встановлено, що в дійсності 23.05.2007 р. між ТОВ «Демос-90» та ТOB «Лабораторія інформаційних систем та технологій» був укладений Договір № 1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м.Києва (а.с.25-27, т.1). Цей договір був направлений на будівництво об»єктів та створення реальних правових наслідків для інвесторів.

За умовами цього договору викладеними в п.п. 1.1, 1.2. договору ТОВ «Демос-90» та ТОВ ЛICT» об'єднали виробничий та фінансовий потенціал для будівництва офісно-житлового комплексу на АДРЕСА_1, на земельній ділянці що була надана в оренду ТОВ ЛICT» із залученням коштів фізичних та юридичних осіб та передачі цього житла та офісних приміщень в їх власність.

За умовами п.2.2. цього договору фінансування будівельних робіт мав здійснити як інвестор» ТОВ «Демос-90» за рахунок залучення коштів фізичних та юридичних осіб, а потім за умовами договору побудований офісно-житловий комплекс мав стати власністю інвестора.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умови договору №1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 (а.с.25-27) не суперечать ст.ст.145, 627 ЦК України.

Згідно довідки № 4245 від 01.02.2012 р. готовність незавершеного будівництва об'єкта нерухомого майна, офісно-житлового комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1 складає 11 %, та даних технічного паспорту виготовленого 16.07.2014 р. (а.с.70, 85-88, т.1).

В судовому засіданні першої інстанції представник ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» визнав, що власних грошових коштів ТОВ «ЛІСТ» на будівництво офісно-житлового комплексу не мало, та не фінансувало будівельні роботи з його будівництва. В судовому засіданні представники ТОВ «Демос-90» підтвердили, що об'єкт будувався лише за кошти інвесторів.

Таким чином, суд правильно вважав, що матеріалами справи підтверджується дійсність саме укладеного Договору № 1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від 23.05.2007 р. (а.с.25-27, т.1).

Як встановлено судом будівництво цього об'єкту велось за рахунок коштів інвесторів; цей договір на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 дійсно укладався, про що свідчать як сам зміст договору, обставини та час його укладання, відповідність мети цього договору отриманому результату - 11% зведеного будівництва, укладання договорів-доручень на інвестування будівництва з фізичними особами, визнання представником ТОВ «ЛІСТ» факту відсутності в цього товариства власних коштів на ведення будівництва, пояснення представника ТОВ «Демос-90» ОСОБА_3 у судовому засіданні надані в порядку передбаченому ст.62 ЦПК України.

10.02.2010 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Демос-90» були укладені Договори- доручення про інвестування будівництва № 6 та № 7 будівництва офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, (а.с. 9-14, 17-22 т.1).

Інвестор ОСОБА_1 повністю оплатив вартість об'єкту інвестування у відповідності до договорів-доручень про інвестування будівництва, та отримав довідки про сплату 100% загальної площі об'єктів інвестування (а.с. 16, 23 т.1).

Загалом ОСОБА_1 було сплачено 4959 988,26 грн. за 100% загальної площі у

проінвестованому об'єкті що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с. 15, 24 т.1).

Укладаючи 10.02.2010 р. договори-доручення з ОСОБА_4, ТОВ «Демос 90» в особі директора ОСОБА_3. та ОСОБА_4 погодили всі істотні умови інвестування.

Доводи представника ТОВ «ЛІСТ» у зустрічному позові про те, що ці договори-доручення мають бути визнані недійсними, оскільки, не відповідають ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», та що позивач ОСОБА_1 був введений в оману, не можуть бути прийняті судом з таких підстав.

Так, ОСОБА_1 при укладанні договорів-доручення пред'являвся Договір №1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва від 23.05.2007 р. укладений між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій». Про це прямо вказує позивач у позові, посилається на це представник позивача у судовому засіданні та визнається представниками відповідача та самим ОСОБА_3 який на той час був директором обох цих товариств.

Об'єкт інвестування, згідно Додаткових угод про закріплення об'єкту інвестування будівництва від 30.03.2011 р. (а.с.197-198, 199-200, т.1) не є житловим, а тому, Договори-доручення, що оскаржуються за зустрічним позовом, не є такими на які поширюється ЗУ «Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а обмеження встановлене ч.3 ст.4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» стосується виключно об'єктів житлового будівництва.

Суд також правильно вважав, що зміна 11.06.2013 р. керівника ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» ОСОБА_3 не є підставою для невизнання цим товариством вчиненого від імені ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» правочину, а саме укладеного Договору № 1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 (а.с.25-27 т.1), оскільки, його стороною є ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» і відповідно до ст.96 ЦК України саме юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Оспорюваний Договір комісії №1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від 23.05.2007 р., укладений між ТОВ «Демос - 90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» прямо зачіпає права ОСОБА_1 на отримання результату своїх інвестицій, оскільки, відповідно до Договорів-доручення про інвестування будівництва № 6 та № 7 від 10.02.2010 р., укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Демос-90», він є інвестором будівництва офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м.Києва. А Договір комісії за цим же номером № 1/05/07та від тієї ж дати повністю позбавляє його права на отримання результату своїх інвестицій.

Тому, суд правильно вважав позивача ОСОБА_1 особою, права якої прямо зачіпає цей договір комісії, і що він має право на звернення до суду з вимогами що до визнання договору недійсним.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» - відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину,

Так, судом встановлено, що договір комісії № 1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» не укладався 23.05.2007 р., а був створений ОСОБА_3 як документ значно пізніше, без наміру створення наслідків для учасників сторін цього договору.

За відповідним номером існує Договір № 1/05/07між тими ж сторонами на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від 11.05.2007 року (а.с.25-27).

Аналізуючи положення дійсного Договору № І/05/07 на будівництво офісно-житлового омплексу по АДРЕСА_1, та співставленням його з положеннями фіктивного договору комісії, суд правильно вважав, що договір комісії за своєю суттю суперечить дійсному Договору № 1/05/07 на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1.

Так, п.п. 1.1, 1.2. Договору на будівництво передбачено, що сторони поєднують свій виробничий та фінансовий потенціал для початку будівництва житла та офісних приміщень із длученням коштів фізичних осіб та юридичних осіб та передачі цього житла та офісних приміщень в їх власність.

Будівництво здійснюється на земельній ділянці площею 0,3036 га, що надана Відповідачу-2 в оренду згідно Договору оренди земельної ділянки ВСА №339083 від 18.05.2005 р. (а.с.25 т.1).

Відповідно до п.п. 2.2.1. п. 2.2. Договору на будівництво Відповідач-1 зобов'язаний дійснити фінансування проектних. підготовчих будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт згідно фактичних витрат та актів виконаних робіт і залучити кошти фізичних та юридичних осіб.

Згідно п.п. 2.2.3., п. 2.2. Договору на будівництво, побудований офісно-житловий комплекс є власністю ТОВ «Демос-90».

В той же час, відповідно до п. 1.4. Договору комісії, який як встановлено в судовому засіданні був виготовлений значно пізніше, власником об'єкта будівництва та результату будівельних робіт в ньому вказується вже Відповідач-2 - ТОВ «ЛІСТ».

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, позивачем ОСОБА_1 відповідно до ст. 16 ЦК України може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 цим критеріям не відповідає, був створений не в дату, яку вказано в цьому договорі, особою що не мала відповідних повноважень на час його створення у 2014 році, цей документ не був спрямований на реальне створення правових наслідків, суперечив за змістом дійсному правочину на будівництво офісно-житлового комплексу, та моральним засадам суспільства, оскільки, позбавляв права власності фізичних осіб, за рахунок коштів яких дійсно відбувалося будівництво.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення первісного позову та відмовив у задоволенні зустрічного позову, доводи якого не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» - відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 р. - залишити без змін. Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :