У х в а л а

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Фаловської І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування збитків за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 -ОСОБА_6 - на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на його користь суму боргу у розмірі 116 130 грн 29 коп. та відсотки у розмірі 203 605 грн 96 коп., а всього - 319 736 грн 25 коп.

Зазначав, що ОСОБА_4 частково погасила заборгованість на загальну суму 25 000 грн, більше відповідачами нічого сплачено не було.

З урахуванням наведеного, просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів відсотки від суми позики за період з 1 серпня 2013 року по 31 липня 2015 року у розмірі 32 600 грн 30 коп. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) та інфляційні втрати за період з 1 серпня 2013 року по 30 червня 2015 року у розмірі 68 981 грн 31 коп. (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а всього - 101 581 грн 61 коп., та судовий збір. Також просив повернути йому зайво сплачений ним судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 проценти у сумі 32 600 грн 30 коп., інфляційні втрати у сумі 68 981 грн 31коп. та судовий збір у сумі 1 015 грн 62 коп.

Повернуто ОСОБА_3 сплачений у більшому розмірі за квитанцією від 12 травня 2015 року № 5528774 судовий збір у сумі 2 638 грн 19 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 507 грн 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 507 грн 81 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду від 31 липня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 116 130 грн 29 коп. та відсотки у розмірі 203 605 грн 96 коп., а всього - 319 736 грн 25 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними умов договору відмовлено.

Також судами було встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві перебуває: зведене виконавче провадження №ВП 44829147 відносно боржника ОСОБА_5, та зведене виконавче провадження №ВП 44828010 відносно боржника ОСОБА_4, згідно з виконавчими листами, виданими Голосіївським районним судом м. Києва 05 грудня 2013 року.

ОСОБА_5 рішення суду не виконано, борг у повному обсязі не сплачено, а ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу сплачено кошти на загальну суму 25 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення не припиняє грошових зобов'язань, що склались між сторонами, та не виключає їх відповідальності за порушення строків розрахунків.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, виходив із того, що солідарне стягнення суми судових витрат не відповідає вимогам закону.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Такі висновки судів є правильним, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку процентів та інфляційних втрат за несвоєчасне погашення заборгованості.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як роз'яснено у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, врахував вищевказані норми матеріального права та дійшов правильного висновку про стягнення судових витрат з кожного відповідача окремо.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається, а доводи, наведені у касаційній скарзі, фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є.Червинська