Справа № 755/2518/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Сидоренку П.М., Бабченко Ю.Ю., Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м. Києва з позовом звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_1, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просили суд: ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом: визнання такою, що втратила право користування квартирою відповідачки ОСОБА_2 та виселення її з квартири.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишні без розгляду відповідно до п. ч.1 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1. У цій квартирі зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 - відповідача у справі ОСОБА_2 Зареєстрована вона з 10 серпня 2001 року. Шлюб між ОСОБА_3 і відповідачкою мав місце з 05 квітня 2003 року по 07 вересня 2015 року. На час реєстрації законних підстав для цієї юридичної дії не існувало і вона своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_2 не надавала. Власниками зазначеної квартири є ОСОБА_3, ОСОБА_4 та вона. Згоди інших співвласників на реєстрацію відповідачки у квартирі не було. На час реєстрації ОСОБА_2 вона була неповнолітньою та самостійно захищати свої права не могла в силу відсутності у неї повного обсягу дієздатності. Співвласники квартири вона та ОСОБА_4 не підписували договір найму житлового приміщення від 10 серпня 2001 року, згоди на вселення та реєстрацію відповідачки ОСОБА_2, не надавали. Договором найму житлового приміщення від 10 серпня 2001 року жодним пунктом не передбачено право реєстрації відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Вона має право вимагати усунення перешкод в користуванні належною їй частковою квартири, шляхом звільнення житлової площі та виселення відповідачки. Відповідачка не може надати підтвердження оплати за користування житлом за останні три роки, оскільки не здійснювала такої оплати.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що факти, викладені у позовній заяві, вона визнає. Дійсно вона не проживає у спірній квартирі, так як з ОСОБА_3 вони розлучилися та мають складні стосунки, у зв'язку з чим, з метою не травмування дитини, вона і проживає окремо. Проте, наразі вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою, в той же час на квартиру не претендує, а не сплачує коштів за утримання квартири, так як це чуже майно та вона там не проживає. Зазначила, що у спірній квартирі вона зареєстрована вже давно, до реєстрації шлюбу вони з ОСОБА_3 прийшли до ЖРЕО та зареєстрували місце її проживання. З осені 2014 року вона не проживає у спірній квартирі та не бажає там проживати. В подальшому відповідач в судові засідання не з`являлась, по день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Уповноважений представник третьої особи Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням про розгляд заяви у відсутність представника.

Уповноважений представник третьої особи Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників третіх осіб.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріли справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 жовтня 1993 року, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності гр. ОСОБА_4 та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки форми-3 № 446 від 18 вересня 2015 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 403, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, 1962 року народження - з 12 червня 1984 року; ОСОБА_2, 1971 року народження - з 10 серпня 2001 року; ОСОБА_5, 2003 року народження - з 18 квітня 2005 року (а.с.6).

05 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За вимог ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

В розумінні ст.71 ЖК УРСР, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла витрати з утримання житла за себе.

Відповідно до листа-відповіді Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 20 травня 2016 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 10 серпня 2001 року (а.с.67).

Згідно акту про не проживання від 22 березня 2014 року, складеного сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та затвердженого начальником Житлово-експлуатаційною дільницею № 403 ОСОБА_8, сусідами було підтверджено, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживає з жовтня 2014 року.

Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є його знайомими. Шлюб між ними вони розірвали. В жовтні 2014 року ОСОБА_3 запросив його для того, щоб він допоміг вивезти речі ОСОБА_2 зі спірної квартири. Під час вивезення речей ОСОБА_2 була присутня особисто та будь-яких скандалів щодо цього між ними не було. Саме з цього часу відповідач і не проживає у квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила суду, що син ОСОБА_3 та ОСОБА_2 навчається разом з її донькою у школі в одному класі. ОСОБА_3 звертався до неї з проханням або посидіти з дитиною або відвезти сина до гуртка. Зазначила, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_3 та його син, їй відомо що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розлучилися. ОСОБА_2 півтора роки не проживає у спірній квартирі, речей її у квартирі немає. Відповідача вона особисто у квартирі не бачила, про наявність у неї ключів вона не знає.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася як на підставу для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою на той факт, що реєстрація місця проживання відповідача за адресою спірної квартири відбулася без законних підстав, без її згоди та до реєстрації шлюбу відповідача з ОСОБА_3 При цьому, в обґрунтування позовних вимог сторона позивача посилається на норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

За вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини другої ст.61 Житлового кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності -відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

З припиненням договору найму жилого приміщення припиняються права і обов'язки сторін, утому числі й право наймача та членів його сім'ї користуватись жилим приміщенням. Наймач зобов'язаний звільнити приміщення, яке він займав. У разі відмови він підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Припинення договору найму тягне виселення не тільки наймача, а й осіб, які з ним проживають.

За нормою ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу Української РСР особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

За нормою статті 156 Житлового кодексу Української РСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

В той же час, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сім'ї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави.

Таким чином, законодавцем питання втрати права на користування житлом у разі тимчасової відсутності прямо передбачене нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу УРСР та безпосередньо підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є відсутність останньої понад встановлений строк, при цьому факт несплати коштів за утримання квартири або неправомірність реєстрації у квартирі не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим судом не вбачається підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно положень частини першої ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Вирішення питання про користування особи жилим приміщенням регулюється відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Разом з тим, позивач пред'явивши позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення посилається на незаконність реєстрації відповідача за адресою спірної квартири та поселення в останню без згоди власників, що не передбачено диспозиціями вищезазначених норм права (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України).

Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, стороною позивача в судовому засіданні не було надано жодних доказів того, що відповідач проживає у спірній квартирі, більше того, вказаний факт спростовано як самою відповідачкою, так і свідками, допитаними у судовому засіданні, у зв'язку з чим позовні вимоги про виселення відповідача зі спірної квартири є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 64, 71 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: