УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, стягнення неустойки по заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИЛА:

22 травня 2015 року державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним поданням, яке обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувають виконавчі листи: №522/16777/14, виданий 21 січня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн., починаючи з 01 грудня 2014 року до повноліття дитини, до 03 травня 2019 року; №520/7865/14-ц, виданого 23 лютого 2015 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500 грн. щомісяця, починаючи з 06 жовтня 2014 року і до змін матеріального становища платника. 28 січня 2015 року та 26 лютого 2015 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження боржник частково сплачує аліменти, але заборгованість станом на 01 квітня 2015 року становить 14074,83 грн. Посилаючись на ці обставини, та на п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 377-1 ЦПК України, державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1 просить суд тимчасове обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межи України до повного виконання зобовязань за рішенням суду (а.с.61-62).

Ухвалою суду першої інстанції від 17.07.2015р. у задоволенні подання державного виконавця відмовлено (а.с.88-89). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.03.2016 року (а.с.159-163) апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2015 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд Одеської області в ухвалі суду відзначив про передчасну відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.06.2016 року подання державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 залишено без розгляду з посиланням на те, що у судовому засіданні державний виконавець просив подання залишити без розгляду, оскільки боржник почав частково сплачувати суму заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.10.2016 року вищевказану ухвалу суду від 02.06.2016 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до того ж суду.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 31.10.2016 року та була призначена до розгляду.

У судове засідання державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. До суду 14.11.2016 року надійшло клопотання начальника відділу Приморського відділу ДВС м. Одеси ОСОБА_5, згідно з яким просив подання розглядати без присутності представника відділу ДВС.

Стягувач ОСОБА_3 у судовому засіданні вказане подання державного виконавця підтримала та просила задовольнити. У минулих судових засіданнях надала до суду розрахунки заборгованості станом на 14.11.2016 року, яка існує у боржника у звязку з невиконання рішень суду по справі №522/16777/14-ц та по справі №520/7865/14-ц, а також відповідь ДПС України, згідно якої за боржником нічого не зареєстровано та ніякого майна не числиться. Зазначила, що дитина інвалід з народження, хвора на ДЦП важкої форми, не може сама ходити та годуватися, знаходиться на спецхарчуванні та постійно в реанімації. За останні 4 місяці 2015 року донька тричі знаходилась на стаціонарному лікуванні. Усе це потребує значних систематичних витрат на необхідні дорогі продукти та ліки, проте боржник свої зобовязання по сплаті аліментів належним чином не виконує. Вона позбавлена можливості знайти добре оплачувану роботу, оскільки постійний догляд за дитиною забирає багато часу. Посилалась, що боржник за професією моряк, матрос-моторист, працює за межами України, а між відрядженнями працює на легковому автомобілі за послугами таксі. Боржник умисно надає документи, намагаючись створити вигляд, що погашає заборгованість, приховує дійсний розмір своїх доходів. Посилалась на фіктивність трудової книжки, наданої боржником, зазначила, що батько ОСОБА_2 працює у вказаному вищому навчальному закладі тому була зроблена відповідна довідка. Заборгованість по аліментам сплачує лише перед судовими засіданнями по 100-200 грн. Усе це робиться для затягування розгляду, оскільки останній бажає піти у рейс. Також просила винести окрему ухвалу.

Боржник ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 (діє не підставі 01.12.2015 року) у судовому засіданні заперечували проти задоволення поданого подання. Зазначили, що ОСОБА_2 частково сплачує аліменти на виконання рішення судів. Вважають, що підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України немає, жодних доказів на підтвердження на ухилення боржника від виконання рішення не надано, всі звинувачення жодним чином не вирішать виниклого питання. Крім того обмеження у праві виїзду боржника позбавлять можливості його отримувати заробіток. Підтвердив, що він не є моряк, а згодом при розгляді справи визнав що у нього є паспорт моряка (який діє до 2019 року), проте у рейси не ходить давно і не памятав про те, що він в 2014-2015р. перебував за межами кордону тривалий час двічі. Також зазначив, що якщо суд і вирішив питання про стягнення аліментів з нього, то тоді нехай і вирішив би питання про його працевлаштування і не розуміє на що тоді йому жити. З донькою він в не бачиться, оскільки позивачка постійно вимагає гроші. На теперішній час боржник з 01.09.2016 року працює слюсарем у коледжі, тому звернувся до державного виконавця з заявами щодо відрахування заборгованості з сум його заробітку. Крім того у нього існують зобовязання по сплаті аліментів відносно інших двох дітей. При цьому, зазначив, що на теперішній час є судові провадження з питань оскарження батьківства відносно даної дитини, позбавлення батьківських прав. Висловив сумніви щодо використання стягувачем присуджених коштів саме на дитину, їй пропонувалась допомога у вигляді наданні продуктів харчування, памперсів, ліків, проте ОСОБА_3 постійно вимагає й нього лише гроші. Тому вважає, що задоволення вказаного подання буде недоцільним. Зазначив, що виїзд за кордон йому необхідний, оскільки у нього є родичі, які запрошують його у гості. При цьому він не зміг пояснити суду чому при виїзді за кордон на тривалий час протягом майже по пів року, він ніяк не погашав заборгованість по аліментам.

Суд з урахуванням вимог ст.169 ЦПК України за згодою осіб, які брали участь у справі, враховуючи, що дане питання вже двічі розглядалось, ухвалив слухати справу за відсутності державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року по справі №522/16777/14-ц був задоволений позов ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 2 415,00 гривень; збільшено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_7; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_7 у розмірі 800 гривень, щомісячно, починаючи з дня набуття рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 03 травня 2019 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2014 року по справі №520/7865/14-ц був задоволений позов ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 500 грн., щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до зміни матеріального становища платника; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 6704, 83 грн.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно вимог п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обовязковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції України, які є нормами прямої дії.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі Закон № 606-XIV).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувають виконавчі листи: №522/16777/14, виданий 21 січня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн., починаючи з 01 грудня 2014 року до повноліття дитини, до 03 травня 2019 року; та №520/7865/14-ц, виданого 23 лютого 2015 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500 грн. щомісяця, починаючи з 06 жовтня 2014 року і до змін матеріального становища платника (а.с.71,72).

28 січня 2015 року та 26 лютого 2015 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесено постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.69-70).

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження боржник сплачує аліменти частково, має заборгованість станом на 01 квітня 2015 року, яка становить 14074,83 грн. (а.с.64, 65, 66)

У звязку з чим 22.05.2015 року державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 4 листопада 2010 р. № 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

На підставі п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом № 3857-XII. Статтею 6 Закону № 3857-XII встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання, до виконання зобовязань, або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), до виконання зобовязань.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Разом з тим чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

Як розяснив ВССУ у витягу з узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, повязаних із виконанням судових рішень у цивільних справах від 25.09.2015 року, під поняттям «ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що дане подання не одноразово розглядалось судом.

За час його розгляду було надано декілька розрахунків заборгованості по аліментам, зокрема:

-станом на 01.04.2015 року (а.с.64-66): заборгованість ОСОБА_2 за рішення суду від 18.11.2014 року (справа №522/16777/14-ц) склала по сплаті аліментів на утримання доньки - 2050, 00 грн.; по сплаті неустойки 2415, 00 грн.; заборгованість ОСОБА_2 за рішенням суду від 25.09.2014 року (справа №520/7865/14-ц) по сплаті додаткових витрат на утримання доньки склала 2905, 00 грн. та 6704, 83 грн. Загальна сума заборгованості склала 14074,83 грн..

-станом на 01.06.2016 року (а.с.170-173): заборгованість ОСОБА_2 за рішення суду від 18.11.2014 року (справа №522/16777/14-ц) по сплаті аліментів на утримання доньки становить 8440, 00 грн.; по сплаті неустойки 1 415, 00 грн.; заборгованість ОСОБА_2 за рішенням суду від 25.09.2014 року (справа №520/7865/14-ц) по сплаті додаткових витрат на утримання доньки склала 9905, 00 грн. та 6704, 83 грн.

-станом на 14.11.2016 року у ОСОБА_2 залишилась не погашена заборгованість по сплаті неустойки у розмірі 2415, 00 грн., по сплаті аліментів за період з 28.07.2016 року по 14.11.2016 року 11 792, 20 грн. (за виконанням рішення суду від 18.11.2014 року (справа №522/16777/14-ц); заборгованість ОСОБА_2 за рішенням суду від 25.09.2014 року (справа №520/7865/14-ц) по сплаті додаткових витрат на утримання доньки склала 10588, 30 грн. та 6704, 83 грн.

Суд вбачає, що станом на 14.11.2016 року загальна сума заборгованості за вказаними виконавчими листами склала 31 500, 33 грн.

З квитанцій, наявних у матеріалах справи, суд вбачає, що боржник нерегулярно сплачував кошти та не у повному розмірі, присуджених судами, зокрема 10.02.2015 року ОСОБА_2 виплатив 400 грн., 10.03.2015 року 400 грн., 08.04.2015 року 410 грн., 05.05.2015 року 450 грн.; з червня по жовтень 2015 року по 400 грн., за листопад грудень 2015 року по 200 грн., у січні 2016 року 300 грн., лютому 2016 року 200 грн., березень 2016 року 300 грн., квітень та травень 2016 року по 200 грн..

При цьому суд вбачає, що в відділі ДВС знаходиться ще один виконавчий лист №522/12837/15-ц, виданий 30.06.2016 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пені за прострочення сплати аліментів за період з жовтня 2014 року по 23 червня 2015 року включно у розмірі 4277, 10 грн., яка також станом на 01.11.2016 року не сплачена боржником.

Згідно відповіді Одеського обласного центру зайнятості від 06.01.2016 року №40/33/10 (а.с.152), ОСОБА_2 в період з 2001 року по теперішній час на обліку в центрах зайнятості Одеської області в якості безробітного не перебував, допомоги по безробіттю не отримував.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.03.2016 року (а.с.180) відомості щодо нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_2, відсутні.

Згідно відповіді ДПС України № від 18.03.2016 року (а.с.183) за боржником рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, не числиться. Згідно відповіді ДПС України № від 18.03.2016 року відсутні відомості щодо сум доходу, нарахованого ОСОБА_2, та сум отриманого з них податку.

Згідно відповіді № від 17.03.2016 року на запит до Пенсійного фонду України (а.с.183), інформації про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, відносно ОСОБА_2 не знайдено.

Держаним виконавцем ОСОБА_1 неодноразово (09.06.2015 року, 24.03.2016 року) здійснювався розшук боржника за адресою його проживання, про що складено відповідні акти (а.с.185-186).

Згідно довідки Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України від 15.03.2016 року №165/15-032-860, надано у відповідь на запит начальника Приморського відділу ДВС ОМУЮ (а.с.181), 13 травня 2009 року на імя ОСОБА_2 було оформлено посвідчення особи моряка АВ 409792 строком на пять років. Строк дії якого продовжено до 21.01.2019 року капітаном Одеського морського порту.

Згідно листа ПП «СТАФФ ЦЕНТР» вих.. №4 від 16.03.2016 року (а.с.174), ОСОБА_2 були надані послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до іноземного судновласника на посаду матрос-буфетник. Орієнтований термін контракту складає з 11.12.2015р. терміном на 6 місяців (+/- 2 місяці), базова заробітна плата складає суму у розмірі 482 дол. США.

У відповідності до листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України вих.. №15081/15 від 15.12.2015 року (а.с.153), ОСОБА_2, починаючи з 2011 року по кінець 2015 року, приблизно кожні 4-6 місяців перетинав кордон України, зокрема , останній виїзд був 12.12.2015 року.

Таким чином зазначені довідки спростовують пояснення боржника про те, що він не віджав за межі України. З довідок державного виконавця також вбачається що в період його виїзду за межи кордону України він не сплачував присуджені судом аліменти. Боржник є працездатною людиною.

До суду боржник надав довідку №207 від 15.11.2016 року, видану ДВНЗ «Одеський коледж економіки, права та готельно-ресторанного бізнесу», згідно якої він з 06.09.2016 року по теперішній час працює в вказаному ДВНЗ на посаді слюсаря. Проте, довідки щодо сум отриманого ним заробітку останній до суду не надав. Суд не приймає до уваги пояснення щодо отримання ним незначної заробітної плати, оскілки він не позбавлений можливості працевлаштуватись на іншу більш високооплачувану роботу.

При цьому з відповідними позовами щодо зменшення розміру призначених аліментів ОСОБА_2 до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обовязкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступі до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, стан дитини, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про задоволення подання держаного виконавця.

Керуючись ст. 10, 60, 61, 169, 208-210, 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Подання державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - задовольнити.

Встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії КЕ 004287, виданий 04.07.1995 року Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) за межі України без вилучення паспортного документа - до виконання зобов'язань за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року по справі №522/16777/14 та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2014 року по справі №522/7865/14-ц.

Копію ухвали направити для виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з моменту проголошення ухвали, особам, які не були присутні в судовому засіданні - в той же строк з часу отримання копії цієї ухвали.

Суддя Домусчі Л.В.

15.11.2016