Категорія: 46 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Здрилюк О. І., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право на житло, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом. Вказувала на ті обставини, що тривалий час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене житло було надано у користування її матері ОСОБА_9 з сімєю до складу якої входила вона, а також її брати відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім того позивач зазначала, що відповідачі будучи лише зареєстрованими у спірній квартирі, тривалий час у ній не проживають та не сплачують комунальні платежі. У звязку з цим вона зверталась до компетентних органів з метою позасудового вирішення питання щодо зняття відповідачів з реєстрації. Однак 8 листопада 2015 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зламали замок у вхідних дверях квартири, замінивши його на інший, а відповідач ОСОБА_7 крім того зайняв одну із кімнат даного жилого приміщення.

Покликаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше шести місяців, позивач просила визнати їх такими, що втратили право на користування цим житлом.

Під час розгляду справи в суді ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, просила суд виселити із спірної квартири відповідача ОСОБА_7, його дружину ОСОБА_10 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_11 і ОСОБА_12

Ухвалами Луцького міськрайонного суду від 18 грудня 2015 року та 11 лютого 2016 року до участі у справі залучено відповідача ОСОБА_10 і третю особу службу у справах дітей Луцької міської ради.

02 вересня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду позов задоволено частково, визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування квартирою №1 в житловому будинку №8 по вул. Івана Огієнка в м. Луцьку. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі по 243 грн. 60 коп. з кожного.

В решті позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, вважаючи рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів незаконним, просила його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням у частині визнання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житлом, та вважаючи його у цій частині таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного зясування всіх обставин справи, представник відповідачів ОСОБА_3 просить рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга представника відповідачів підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявними є правові підстави, передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме відсутність їх у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордера на вселення у жиле приміщення від 11.04.1985 року за № 496, виданого на імя ОСОБА_9, у квартиру №1 в жилому будинку №8 по вул. Івана Огієнка в м. Луцьку, як члени сімї основного квартиронаймача, були вселені позивачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а. с. 59).

З наявних у матеріалах справи копії особового рахунку, довідок про склад сімї від 09.11.2015 року № 2882, 28.01.2016 року, виданих ЖКП-3, слідує, що у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 і її неповнолітні діти-сини ОСОБА_6 та ОСОБА_10; відповідач ОСОБА_7 з малолітньою дочкою ОСОБА_13; відповідач ОСОБА_8, а особовий рахунок оформлений на квартиронаймача ОСОБА_9, яка померла 12.07.2000 року (а. с. 5-6)

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або його членами його сімї понад шість місяців, зокрема у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у звязку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З приєднаних до матеріалів справи копій закордонних паспортів відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_7, довідок № 34, 35 від 09.08.2016 року, виданих ТОО Будівельна компанія «Содружество», встановлено, що ОСОБА_7 з 25.07.2010 року по 26.09.2015 року, а ОСОБА_8 з 10.10.2011 року по 26.09.2015 року, у зазначені періоди тимчасово виїжджали з постійного місця проживання в Росію у звязку із працевлаштуванням у цій країні (а. с. 63-67, 244-245).

Крім того з наданих відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_8 і приєднаних до матеріалів справи договору № 230 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 14 жовтня 2011 року, квитанцій про оплату комунальних послуг по АДРЕСА_1 слідує, що ними частково оплачувалися комунальні послуги, які надавалися користувачам вказаної квартири (а. с. 61-62, 152-170).

З наявних в матеріалах справи повідомлень Луцького відділу поліції № 3/48 від 12.11.2015 року, Луцького МВ УМВС України у Волинській області № 3/20527 від 06.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 звертались у правоохоронні органи з приводу порушення позивачкою ОСОБА_1 їх житлових прав на вільне користування спірною квартирою.

Отже наведені обставини дають підстави вважати, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 були відсутні по місцю реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 понад шість місяців з поважних причин виїзду на роботи за межі України та частково сплачуючи в цей період комунальні платежі не втратили інтерес до спірного житла, яке являється їх єдиним законним місцем проживання.

За таких обставин, на думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов хибного необґрунтованого висновку про наявність передбачених житловим законодавством підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням і безпідставно задоволив позов у цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою прийняте судом з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Разом з цим відмовляючи у позові про виселення відповідача ОСОБА_7 разом із дружиною ОСОБА_10 та їх малолітніми дітьми, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для їх виселення із спірної квартири, передбачені ст. 116 ЖК України, на які покликалась позивач.

Такий висновок суду є правильним.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 цього Кодексу особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Звертаючись до суду з вимогою про виселення відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_10 та їх дітей, позивач ОСОБА_1 вказувала, що зазначені особи неправомірно вселились у спірне жиле приміщення. Однак не надала суду жодних доказів на підтвердження цього факту.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців з поважної причини і зберіг за собою право проживати у ній. Після вселення ОСОБА_7 в одну із кімнат вказаного жилого приміщення з ним стала проживати його дружина ОСОБА_10 та малолітні діти.

Отже, на думку колегії суддів, зазначених осіб не можна вважати такими, що самоправно зайняли спірне жиле приміщення і підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, як це передбачено ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року в даній справі в частині визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування квартирою №1 в житловому будинку № 8 по вул. Івана Огієнка в м. Луцьку Волинської області та стягнення з них в користь ОСОБА_1 по 243 грн. 60 коп. понесених судових витрат з кожного скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою №1 в житловому будинку №8 по вул. Івана Огієнка в м. Луцьку Волинської області відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді