печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

22 грудня 2016 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі Захарчишиній В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою та просив визнати, що поширювані через веб-сайт за доменним іменем АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відомості, а саме інформація про незаконну бізнес-діяльність, виробництво наркотичних засобів та підтримку тероризму в Україні, не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2. Зобов,язати реєстранта доменного імені АДРЕСА_1 ОСОБА_3, зареєстрованого Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» здійснити спростування недостовірної інформації, що викладена на веб-сайті за доменним ім,ям АДРЕСА_1 у статті «Как семья ОСОБА_2 отмывала деньги в епоху ОСОБА_4» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та видалити недостовірну інформацію. В обґрунтування пред'явлених вимог позивач зазначає, що веб-сайт за доменним іменем АДРЕСА_1 містить недостовірну та негативну інформацію, по-перше, про причетність ОСОБА_2 до підтримки терористичних організацій, по-друге, про його причетність до виробництва наркотичних засобів та торгівлі ними та по-третє, про його причетність до ухилення від сплати податків, яка підкріплена наступним твердженнями: "Разыскиваемый в Украине, один из лидеров пророссийских боевиков, поблагодарил "Стиролбиофарм" за уплату налогов в бюджет ДНР и за поставки медикаментов отрядам сепаратистов. О чем думал ОСОБА_2 приглашая на свое фармацевтическое производство столь одиозную личность, как ОСОБА_5...

"Полевой командир и видный деятель самопровозглашенной Донецкой народной республики... обвинил ОСОБА_2 в массовом и неучтенном производстве наркотических веществ"',

"Сеть офшорных компаний и нехитрых схем делали нового собственника все богаче, тогда как государство недополучало налоги, а предприятие - необходимые инвестиции в развитие"',

"Всего же, через «венгерскую прокладку» ОСОБА_2 прокачали более полумиллиарда долларов";

"Которому [ОСОБА_2.] партийный билет Коммунистической партии СССР с портретом Ленина и Маркса в кармане, нисколько не мешал класть в тот же карман миллионы долларов общественных денег"', "Так что реальные объемы незаконного обогащения ОСОБА_2 и отмывания этих денег в Венгрии, Монако и США - намного больше упомянутых 300 млн. долларов''-, "Чтобы уберечь свой бизнес ОСОБА_2 начал оказывать большие услуги политикам, которые бы всегда могли замолвить за него слово "Однако есть немало утверждений бежавших из партии после краха о том, что видные, влиятельные места в структуре покупались за взносы в миллионы и десятки миллионов долларов", "Вызывает сожаление только то, что все эти прекрасные инициативы были профинансированы деньгами, отобранными у одного из самых бедных народов в Европе - украинского".

Позивач вказує, що зазначені твердження не відповідають дійсності, містять звинувачення у порушенні ОСОБА_2 законодавства України, зокрема описують вчинення злочинів крадіжки, ухилення від сплати податків, розтрати майна, відмивання доходів, отриманих злочинним шляхом, корупції. На думку позивача, інформація, що містить подібні твердження є приниженням честі та гідності позивача та наносить значну моральну шкоду гідності, честі та діловій репутації, негативно змальовує особу позивача.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантованокожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З огляду на зазначені положення законодавства та відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню за таких підстав: Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297, ч. 1-2 ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність, честь та ділова репутація фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні ( п.41) по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 відзначив, що «Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.» Згідно зі статтею 44 Закону «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов'язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб'єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно пп. 19,21 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими стороною позивача письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі, так вказана стаття «Как семья ОСОБА_2 отмывала деньги в эпоху ОСОБА_4» від ІНФОРМАЦІЯ_1 була поширена через веб-сайт за доменним іменем АДРЕСА_1, який доступний необмеженому колу осіб в мережі Інтернет.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Пунктом 12 вказаної постанови зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Судовим розглядом встановлено, що саме ОСОБА_3 є належним відповідачем, оскільки саме ним поширена вказана інформація.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної і юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

Нормами Декларації передбачено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З матеріалів наданих до справи вбачається, що позивач являється українським бізнесменом і політиком, кандидатом економічних наук, професором, завідувачем кафедри новітніх технологій в менеджменті Донецької державної академії управління, Академік АІНУ, АЕНУ, членом Академії російських підприємців, Почесним професор Українського державного хіміко-технологічного університету та ОСОБА_1 України (згідно з Указом Президента України від 22 травня 2003 року N 433/2003), тобто є публічною особою, а отже межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.

Рішення ЄСПЛ має силу індикативних прецедентів для судів України, і у випадку, якщо в конкретних правовідносинах національним судом розглядається спір, аналогічний до того, що розглядався ЄСПЛ, українські суди повинні враховувати такі позиції та наводити їх у своїх судових рішеннях. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»).

Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Проте, тією ж ст. 10 ч.2 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві. Тому, навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Значення критерію достовірності під час вирішення справ із захисту честі, гідності та ділової репутації було проілюстровано рішенням ЄСПЛ у справі «Торгейрсон проти Ісландії», в якому суд вказував, що одним із важливих критеріїв достовірності є поширеність інформації.

У відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України.

Судом встановлено, що матеріали, розміщені на веб-сайті за доменним ім'ям АДРЕСА_1, містять звинувачення у "співпраці з терористами", висловлені в бік позивача. Зокрема на веб-сайті зазначено наступне: "Разыскиваемый в Украине, один из лидеров пророссийских боевиков, поблагодарил "Стиролбиофарм" за уплату налогов в бюджет ДНР и за поставки медикаментов отрядам сепаратистов. О чем думал ОСОБА_2 приглашая на свое фармацевтическое производство столь одиозную личность, как ОСОБА_5...". Але постановою слідчого відділу Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області капітана юстиції Яковця О.Ю. від 21 червня 2016 року встановлено, що ні ОСОБА_2, ні компанії ТОВ "Стиролбіофарм", ТОВ "Стиролоптфармторг" та ТОВ "Біофармінвест" не вчиняли дій, направлених на фінансове та матеріальне забезпечення терористичної організації "ДНР", на підставі чого слідчий прийшов до висновку щодо відсутності складу злочину у діяннях позивача та компаній та закрив кримінальне провадження. Зазначені висновки, в частині непричетності до співпраці з терористами ТОВ "Біофармінвест", підтверджуються ухвалами Апеляційного суду м. Києва у справах 11cc/796/l728/2016 та 11cc/796/l726/2016 від 16 червня 2016 року, які не підлягають оскарженню.Також, як встановлено у судовому засіданні, у вказаній статті автор зазначає: "Полевой командир и видный деятель самопровозглашенной Донецкой народной республики... обвинил ОСОБА_2 в массовом и неучтенном производстве наркотических веществ". Проте дане твердження спростовується вищевказаною постановою слідчого про закриття провадження, а також підтверджено вищезазначеними Ухвалами Апеляційного суду м. Києва, де встановлено, що з липня 2014 року ТОВ "Стиролбіофарм", виробничі потужності якого знаходяться на тимчасово окупованій території України, не проводив ніякої виробничої діяльності. Також, у травні - липні 2014 року його майно було захоплено незаконними збройними формуваннями, які використовували його у власних цілях. У свою чергу, ТОВ "Стиролбіофарм" звернулось до Краматорського ВП ТУ НП з повідомленням про незаконне заволодіння їхнім майном на тимчасово окупованих територіях. Автор у своїй публікації вказав, що "государство недополучало налоги" в контексті бізнес-діяльності позивача, тим самим звинувативши позивача в ухиленні від сплати податків. Звинувачення простежуються і в наступних твердженнях автора:

"Сеть офшорных компаний и нехитрых схем делали нового собственника все богаче, тогда как государство недополучало налоги, а предприятие - необходимые инвестиции в развитие"-,"Всего же, через «венгерскую прокпадку» ОСОБА_2 прокачали более полумиллиарда долларов"-, "Вызывает сожаление только то, что все эти прекрасные инициативы были профинансированы деньгами, отобранными у одного из самых бедных народов в Европе - украинского".

У статті також стверджується, що позивач продавав аміак та карбамід за заниженими цінами, що порушувало податкове законодавство України, протягом 2003-2008 років.

Автор стверджує, що весь ланцюг фірм, через які поставлявся експорт із ПАТ "Концерн Стирол" на світові ринки належав одній родині - родині ОСОБА_2. Знаючи ціни на продукцію на світових ринках, обсяги поставок і суми контактів по карбаміду і аміаку згідно з Єдиною митною Базою даних України, де зафіксовані контракти "Стиролу" з Interprofit 2000, автор статті нібито зміг обрахувати суму коштів, які залишилися в ланцюгу фірм, що належать панам ОСОБА_2, від так званого "заниження" цін такої продукції. Така різниця, яка безпідставно вказано у статті, нібито склала 342 млн. доларів, проте за відсутності конкретних джерел такої інформації, аналізу податкового законодавства у сфері звичайних цін на час діяльності ПАТ "Концерн Стирол" та рішення компетентних органів щодо так званого "заниження цін", суд ставиться до даних тверджень критично.

Крім того, у статті вказано, що зміна форми власності підприємства /ПАТ "Концерн Стирол"/ з державної на приватну не призвела до зміни принципів роботи виробництва, а приховування прибутку від держави, яке дозволило менеджеру, тобто позивачеві, купити завод, тривало. Стаття також містить твердження, що кінцевими бенефіціарними власниками Friston LLP, "британського офшору", що нібито використовувався позивачем для відмивання грошей, були ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - батько і син ОСОБА_8. Friston LLP, як вказано у статті, давала своїм кінцевим бенефіціарним власникам кредити на покупку дорогих будинків й автомобілів, проте на підтвердження вказаних тверджень у статті не наведено жодного доказу, рішення компетентних органів чи українських судів на підтвердження факту відмивання грошей, так і підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 були бенефіціарними власниками Friston LLP. Автор статті звинувачує позивача в тому, що у результаті роботи так званих "схем" особистий статок ОСОБА_2 досягнув щонайменш, за оцінками "Forbes Україна", 181 млн. доларів, разом з тим, у статті зазначено, що це неповна оцінка, проте дані твердження ні чим не обґрунтовані та не підтверджені. Проте в матеріалах справи відсутні та відповідачем не доведено існування будь-яких доказів, які б свідчили про наявність кримінального провадження відносно ОСОБА_2 за фактами протиправних діянь вказаних автором у статті, тобто такі звинувачення спрямовані на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, мають спекулятивний характер і зображують позивача негативно, стверджуючи про використання так званих незаконних схем для збагачення без будь-яких на те фактичних чи юридичних підстав.

Також, як вбачається із матеріалів справи, веб-сайт за доменним ім'ям АДРЕСА_1, на якому розміщено інформацію про позивача, містить посилання на незалежний ресурс Kleptocracy Initiative (США), проте у судовому засіданні встановлено, вказаний ресурс ніколи не публікував інформацію, викладену на веб-сайті за доменним ім'ям АДРЕСА_1.

Правдивість поширеної відповідачем інформації, останнім не доведена. Таким чином, вказані твердження негативно зображають особу позивача, спекулюючи фактами, посилаючись на недостовірні, неперевірені джерела та використовуючи оманливу лексику.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнання недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Згідно із п. 25 Постанови Пленуму спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

У частині 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача -реєстранта доменного імені АДРЕСА_1, зареєстрованого Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» здійснити спростування недостовірної інформації, що викладена на веб-сайті за доменним ім,ям АДРЕСА_1 у статті «Как семья ОСОБА_2 отмивала деньги в епоху ОСОБА_4» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та видалити недостовірну інформацію

З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 94, 201, 277, 280, 297, 299 ЦК України, Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року, керуючись ст.ст. 213-215,208-210, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації задовольнити.

Визнати, що поширювані через веб-сайт за доменним іменем АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відомості, а саме інформація про незаконну бізнес-діяльність, виробництво наркотичних засобів та підтримку тероризму в Україні, не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2.

Зобов'язати реєстранта доменного імені АДРЕСА_1 ОСОБА_3, зареєстрованого Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» здійснити спростування недостовірної інформації, що викладена на веб-сайті за доменним ім'ям АДРЕСА_1 у статті «Как семья ОСОБА_2 отмывала деньги в епоху ОСОБА_4» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та видалити недостовірну інформацію.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів після отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів після його проголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - в той же строк з дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набуває чинності після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя