Провадження № 22-ц/783/3991/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Бермеса І.В.,

при секретарі: Фейір К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ПРИВАТ БАНК» звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: квартира АДРЕСА_1, судові витрати просить покласти на відповідача, мотивуючи в основному тим, що на письмову вимогу Банку про добровільне звільнення означеного житлового будинку відповідач належно не відреагував, а відтак просить про його примусове виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору №LVL2GA від 15.08.2008 р. ОСОБА_4 отримав у КБ «Приватбанк» кредит в сумі 44 216, 38 доларів США для споживчих цілей, які зобов'язувався повернути не пізніше 15.08.2013р. із сплатою 15% річних.

На забезпечення виконання кредитного договору 15.08.2008р., ОСОБА_4 та ПАТ «Приватбанк» укладено договір іпотеки квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка на підставі договору дарування квартири , посвідченого Третьою Львівською нотаріальною конторою за реєстровим номером 3- 1908 належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.09.2013 року звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 48.кв.м., житловою площею 33.3 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_3, шляхом продажу вказаної квартири, як предмету іпотеки ПАТ « Приватбанк».

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016року у задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 та стягнення судових витрат відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року оскаржено в апеляційному порядку позивачем ПАТ « Приватбанк». Вважає, що оскаржуване рішення є не законним та таким, що ухвалене з недотриманням норм процесуального та матеріального права, при неповно встановлених обставинах справи, що мають значення для справедливого і законного вирішення спору. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду судом не дотримано приписи ч.1 ст.114 ЖК України, за яким визначено вичерпний перелік громадян, яким повинно бути надано інше жиле приміщення при їх виселенні. Також зазначає, що відповідач по даній справі, не входить до зазначеного переліку громадян, що суд не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового приживання у районі мешкання відповідачів , а відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також, суд не перевірив наявність іншого житла у Відповідача. Також, вважає, що судом проігноровано положення ч.2 ст. 109 ЖК України відповідно до якої саме на суд покладено обовязок визначити та зазначити у рішенні постійне жиле приміщення , яке має бути надано відповідачу, та не покладає такого обовязку на ПАТ КБ «Приватбанк», такі повноваження делеговані комітету державою ( ст. 30 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідач та його представник в судове засідання з розгляду апеляційної скарги не зявились, хоча про що час та місце розгляду апеляційної скарги справи повідомлені у встановленому ЦПК порядку, а відтак колегія суддів вважає за доцільне розглянути апеляційну скаргу без участі відповідача та його представника .

Представником відповідача подано заперечення на апеляційну скаргу, в якій він повністю заперечує доводи апеляційної скарги , вважає їх не обґрунтованими та такими що не спростовують висновки суду першої інстанції і просить рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ « Приватбанк» не підлягає задоволенню із наступних підстав.

На підставі ст.ст.11,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із вимогами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оскаржуване судове рішення , на думку колегії суддів відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №LVL2GA від 15.08.2008 р. ОСОБА_4 отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит на споживчі цілі в сумі 44 216, 38 доларів США., які зобов'язувався повернути до 15.08.2013р. із сплатою 15 % річних (а.с.4-7).

На забезпечення виконання кредитної угоди, 15.08.2008р. укладено договір іпотеки квартири, предмет іпотеки квартира № 92 в будинку № 3 по Липинського у м. Львові, яка на підставі договору дарування квартири, посвідченого 08.08.2008 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-1908 належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 10-12).

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.09.2013 р. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 48,00 кв.м., житловою площею 33,30кв.м., яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Липинського,3/92, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». У задоволенні вимог про виселення відмовлено. Таке рішення набрало законної сили.

Згідно ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобовязання (взаємні права й обовязки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобовязанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобовязанням).

Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобовязання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від Іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта статті 631 Цивільного Кодексу України).

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу Іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Колегія суддів вважає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира № 92 в будинку по вул. Липинського 3 в м. Львові, була придбана не за рахунок кредитних коштів, а відтак ухвалене рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року про відмову у задоволенні вимог про виселення ОСОБА_3 є законним та справедливим.

Аналогічна правова позиція і викладена в Постановах Верховного Суду України у справі № 6 -1033цс 15 від 21 жовтня 2015 року, у справі за 6-1449цс15 від 3 лютого 2016 року, що відповідно до ст.360 7 ЦПК України є обовязковою для застосування норм матеріального права подібних правовідносинах.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»- відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_5