Справа №474/245/16-ц 11.07.2016 11.07.2016 11.07.2016
Провадження №22-ц/784/1644/16
Справа №474/245/6ц
Провадження № 22ц/784/1644/16 Головуючий у 1-ї інстанції Фасій В.В.
Категорія 54 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

11 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року

за його позовом

до Публічного акціонерного товариства «Первомайський молочноконсервний комбінат»

(далі ПАТ «Первомайський МКК»)

про скасування наказу та поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

24 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та заявою про уточнення позовних вимог до ПАТ «Первомайський МКК».

Позивач зазначав, що з 1989 року працював у відповідача в якості водія асенізаційної машини у структурному підрозділі Врадіївсьскому маслосирцеху.

29 лютого 2016 року позивач звільнений з роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість. Вважає звільнення незаконним, так як переміщення обладнання цеху з смт. Врадіївки до міста Первомайську, за місцем розташування юридичної особи, не відбулося, і структурний підрозділ відповідача продовжує працювати.

Просив скасувати наказ №45-к від 29 лютого 2016 року та поновити його на посаді водія у Врадіївському маслосирцеху, стягнути на його користь 6 500 грн. 00 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення ним норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що на підприємстві відповідача відбулася зміна в організації виробництва і праці, у звязку з переведенням його структурного підрозділу в іншу місцевість, за місцем розташування юридичної особи. Тому, за відсутності згоди позивача на таке переведення за трудовим договором, не має правових підстав для скасування наказу та його поновленням на роботі у Врадіївському маслосирцеху, і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і не суперечать нормам матеріального права.

Так, за змістом статей 21, 24, 36 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами для припинення договору є угода сторін, закінчення строку дії договору або звільнення за ініціативою працівника чи власника.

У відповідності до пункту 6 статті 36 КЗпП України передбачається можливість припинення трудового договору у звязку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою чи організацією. Припиненні договору за таких обставин, повинно відбуватися без порушення умов щодо спеціальності та кваліфікації і в межах підприємства, на яке працівник прийнятий на роботу, але в іншу місцевість та в межах структурних підрозділів одного підприємства.

При вирішенні справи судом встановлено, що з 1989 року позивач працював у структурному підрозділі ПАТ «Первомайський МКК» - Врадіївсьскому маслосирцеху в якості водія асенізаційної машини (а.с.3).

З 15 грудня 2015 року, у звязку з виробничою необхідністю, за рішенням уповноваженого органу підприємства розпочата підготовка робіт по переносу обладнання Врадіївсьского маслосирцеху з смт. Врадіївка на територію розташування основного підприємства - ПАТ «Первомайський МКК» в місто Первомайськ (а.с.5,33-36, 55-60,73).

Таке рішення було повязано з припиненням виробництва у цеху, розташованому у смт. Врадіївка, у звязку з епідемією африканської чуми свиней (а.с.73)

За наказом генерального директора ПАТ «Первомайський МКК» №564 від 15 грудня 2015 року переміщення обладнання структурного підрозділу повинно відбутися у період з 15 грудня 2015 року по 15 лютого 2016 року (а.с.5).

За такого, 21 грудня 2015 року позивача, та інших працівників структурного підрозділу, попереджено про переведення на роботу в іншу місцевість, та розяснено право на дачу згоди або наступне звільнення з підстав, передбачених п.6 ст. 36 КЗпП України (а.с.6).

На повідомленні про переведення на роботу в іншу місцевість, позивач розписати відмовився, про що працівниками підприємства складено відповідний акт, а повідомлення додатково направлено на його імя поштою та вручено йому особисто 28 грудня 2015 року (а.с.6,27-28).

29 лютого 2016 року, за відсутності згоди позивача ОСОБА_2 на переведення в іншу місцевість разом зі структурним підрозділом підприємства, його звільнено з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.44)

При звільненні з позивачем проведено повний розрахунок (а.с.50-52).

Обґрунтовуючи звернення із позовом до суду, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що при врученні попередження про переведення, йому не було повідомлено про умови праці в іншої місцевості, не була отримана згода профспілкового органу, та фактичне переміщення обладнання та структурного підрозділу не відбулося.

Разом з тим, за матеріалами цивільної справи вбачається, що позивач попереджався про переведення в іншу місцевість без інших змін істотних умов праці.

Зміна таких умов в спеціальності та кваліфікації працівників, що виконують обовязки за професією водія, не відбулася, що підтверджено змістом штатних розписів зі збереженням кількості штатних одиниць водіїв, транспортних засобів та фонду їх заробітної плати (а.с.21-24, 43, 46-49,66-67).

В той же час, Врадіївсьский маслосирцех як структурний підрозділ було виключено зі штату підприємства (а.с.30-36).

Посилання позивача та його представника на відсутність погодження профспілкового органу, який діє на підприємстві, на проведення змін у його виробництві, або дачу згоди на переведення працівника в іншу місцевість разом із підприємством, є невірним тлумаченням ними діючого законодавства, оскільки норми трудового законодавства такого погодження не вимагають (статті 32, 36 КзПП України).

Щодо фактичного виконання відповідачем робіт з переміщення обладнання Врадіївського маслосирцеху, то воно не відбулося з незалежних від підприємства причин, тому що вивільнені працівники за допомогою невстановлених осіб, чинили перешкоди у доступі працівників, на яких було покладено такий обовязок, на територію підприємства та вивезення з нього обладнання у напрямку міста Первомайську (а.с.71-73).

Внаслідок таких дій колишніх працівників, відповідачем 26 квітня 2016 року укладено строком до 31 грудня 2018 року договір оренди нежитлових будівель з розташованим там обладнанням з іншим підприємством, яке з цього часу здійснює за цією адресою свою виробничу діяльність, та працевлаштувало на роботу частину звільнених працівників зі структурного підрозділу підприємства - Врадіївського маслосирцеху (а.с.68-70,74-75).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, місцевим судом вірно встановлені обставини припинення трудового договору і звільнення позивача за п. 6 статті 36 КЗпП України, так як на переведення в іншу місцевість разом з підприємством ним як працівником згода не надана.

А тому, як наслідок у суду першої інстанції не було підстав для скасування наказу з поновленням позивача ОСОБА_2 на роботі, та стягнення з роботодавця на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як обставин для його стягнення, які передбачені статтями 235-236 КЗпП України, судом не встановлено.

Таким чином, всебічно та повно зясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову.

При цьому, доводи апелянта щодо доцільності проведення змін у виробництві підприємства не мають правового значення, оскільки відносяться виключно до компетенції роботодавця або уповноваженого ним органу.

Здійснення виробництва за адресою колишнього структурного підрозділу ПАТ «Первомайський МКК» - іншим підприємством як орендарем за договором, не впливає на зміст прийнятих відповідачем рішень щодо змін у його структурі як юридичної особи, так як кожний господарюючий субєкт здійснює свою діяльність окремо, на свій розсуд.

Посилання позивача на відновлення роботи Врадіївського маслосирцеху, та залишення там на роботі інших працівників, є припущенням, і його субєктивною оцінкою правовідносин, які склалися між різними юридичними особами, та які не підтверджені належними доказами.

Твердження апелянта стосовно переваг для залишення працівників на роботі внаслідок звільнення, то такі гарантії відносяться до випадків звільнення за скороченням численності або штату (пункт 1 статті 40, стаття 49? КзПП України), а не відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість (пункт 6 статті 36 КзПП України), а тому не підлягали зясуванню при встановленні обставин щодо звільнення позивача з роботи.

Щодо іншого змісту апеляційної скарги позивача ОСОБА_2Ф, то вона не містить перелік обставин, які не були зясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, а подана позивачем апеляційна скарга з підстав, передбачених ч. 1 ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді