УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона з 31 січня 2013 року доглядала за ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_6 за життя, а саме 8 лютого 2013 року заповіла їй всю квартиру за адресою: АДРЕСА_1. 22 жовтня 2013 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 2/3 частин квартири, куди входить і 1/3 частина квартири, що належала чоловікові спадкодавця - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Інша є 1/3 частина квартири належить відповідачу, про що свідчить приватизаційний майновий сертифікат від 28 червня 1995 року. На даний час вона продовжує проживати в даній квартирі, доглядає за нею, тобто добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується цим нерухомим майном. З 22 жовтня 2013 року до сьогоднішнього дня вона сплачує комунальні послуги за всю квартиру, включаючи і ту частину, яка належить відповідачу, що підтверджується відповідними документами. ОСОБА_5 на протязі багатьох років проживає із сім'єю в Італії, з 2002 року не приїздила в Україну, жодного разу не навідувалась до квартири, ніяких дій по утриманню квартири не вчиняла. Матір відповідача ще за свого життя неодноразово зазначала, що донька не турбується про неї та не цікавиться її життям. Ураховуючи те, що спадкодавець також була добросовісним набувачем спірної частини квартири з 28 червня я1995 року, а у подальшому, тобто з 22 жовтня 2013 року вона володіє даним нерухомим майно, тобто протягом майже 18 років, просила визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири за набувальною давністю.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 травня 1993 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2013 року позивачу належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, які вона отримала в порядку спадкування (а.с. 11).

Судами також установлено, що спірна 1/3 частина вказаної квартири належить на праві власності ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказану норму закону та дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав визнання права власності за позивачем на зазначене майно за набувальною давністю, оскільки ні померла ОСОБА_6, ні позивач не є добросовісними набувачами в розумінні ст. 344 ЦК України. Так, під час користування 1/3 частиною квартири, що належить на праві власності ОСОБА_5 їм було достовірно відомо про те, що зазначена частка будинку належить іншій особі на праві власності.

Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та справедливими.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М.Завгородня

В.М. Коротун