Справа № 369/5625/16-ц
Провадження № 2/369/2746/16
02.11.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчка А.Я.,
за участю секретаря Ведмеденко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
У червні 2016 року позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 14 червня 2013 року він ОСОБА_1 уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 34 000, 00 доларів США, який останній зобов»язався повернути до 15 липня 2013 року.
Факт передачі позивачем коштів відповідачу також зафіксовано розпискою відповідача від 14 червня 2015 року.
На даний час свої зобов'язання відповідач не виконав, що дає підстави стверджувати про намір ухилитися від виконання зобов'язання.
За загальним правилом у разі невиконання зобов'язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
На даний час сума заборгованості відповідача становить 936 489, 57 грн.
На підставі вищевказаного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 936 489, 57 грн., з яких: 867 340, 00 грн. - сума заборгованості за позикою, 69 149, 57 грн. - 3% річних.
В судове засідання позивач свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений.
За письмовою згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики.
При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Ст. 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю.
Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином.
Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони задоволенню підлягають, оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні.
Судом встановлено, що 14 червня 2013 року він ОСОБА_1 уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 34 000, 00 доларів США, який останній зобов»язався повернути до 15 липня 2013 року.
Факт передачі позивачем коштів відповідачу також зафіксовано розпискою відповідача від 14 червня 2015 року.
На даний час свої зобов'язання відповідач не виконав, що дає підстави стверджувати про намір ухилитися від виконання зобов'язання.
За загальним правилом у разі невиконання зобов'язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
На даний час сума заборгованості відповідача становить 936 489, 57 грн.
За загальним правилом у разі невиконання зобов»язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він у відповідності з ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 Цивільного Кодексу України зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до розрахунку заборгованості, загальна сума боргу з урахуванням 3 % річних, пені та індексу інфляції, на момент звернення до суду, а саме: 936 489, 57 грн., з яких: 867 340, 00 грн. - сума заборгованості за позикою, 69 149, 57 грн. - 3% річних.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 525, 526, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 936 489, 57 грн. та судовий збір у розмірі 6890, 00 грн.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.Я.Волчко