Справа № 527/1109/16-ц
провадження 2/527/409/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2016 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Левицької Т.В.,

при секретареві - Папенко Л.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварківської сільської ради, з залученням третьої особи ОСОБА_3, про скасування незаконного наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до Броварківської сільської ради , з залученням третьої особи ОСОБА_3, про скасування незаконного наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що розпорядженням голови Броварківської сільської ради Глобинського району Полтавської області за № 51 від 18.10.2013 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду директора Броварківського будинку культури. Розпорядження голови Броварківської сільської ради за № 6 від 29.03.2016 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП - за власним бажанням. Позивач вважає, що звільнення є незаконним та порушує її права, оскільки останні три місяці роботи голова сільської ради ОСОБА_3 став вимагати від позивача не обумовленої трудовим договором роботи, звільнення відбулося в день написання заяви про звільнення. З посиланням на ст.ст. 38, 233, 47, 116 КЗпП, позивач прохає: - поновити строк звернення до суду про поновлення на роботі як пропущений з поважних причин; - визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Броварківської сільської ради Глобинського району Полтавської області за № 6 від 29.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням; - поновити позивача на роботі на тій же самій посаді директора Броварківського будинку культури; - стягнути із відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи із 29.03.2016 року; - стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, посилаючись на підстави та обставини викладені в ньому та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що 29.03.2016 року голова сільської ради ОСОБА_3 викликав до себе колектив Броварківського будинку культури, а саме: позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і почав висловлювати нарікання на їх роботу, казав, щоб писали заяви на звільнення. Позивач розлютившись, перебуваючи під впливом емоцій написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, проте, подумавши змінила своє рішення і на наступний день хотіла відкликати свою заяву, але секретар сільської ради повідомила її, що вже є наказ і запис в трудовій книжці про звільнення її за власним бажанням. Вказала, що написавши заяву про звільнення, залишила свій комплект ключів на робочому столі. 30.03, маючи другий комплект ключів, вона вийшла на роботу й провела там деякий час. 01.04.2016 року в сільській раді вона отримала трудову книжку, з нею був проведений розрахунок при звільненні. При отриманні 01.04.2016 року трудової книжки позивач віддала другий комплект ключів. Письмову заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням вона не подавала, поскільки їй сказали, що вона вже звільнена. До суду звернулася лише через два місяці після звільнення, оскільки до цього зверталася до поліції і в прокуратуру.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши, що 29.03.2016 року ОСОБА_1 подала до Броварківської сільської ради заяву, в якій прохала звільнити її за власним бажанням. Заява була залишена в кабінеті голови сільської ради. Через деякий час, цього ж дня, до сільського голови зайшла ОСОБА_4 і віддала комплект ключів, які були у ОСОБА_1, повідомивши, що остання більше працювати не буде. Після 29.03.2016 року ОСОБА_1 на роботу не виходила, посадових обовязків не виконувала, до сільської ради з приводу відкликання заяви про звільнення не зверталася. Повідомив, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку 31.03.2016 року й з нею було проведено повний розрахунок при звільненні. Крім того, вважає, що ОСОБА_1 пропущено місячний строк звернення до суду з позовом.

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що 29.03.2016 року він зібрав працівників Броварківського будинку культури й сказав їм, щоб вони або налагоджували роботу, або звільнялися. Після цього, десь об 11 год. ОСОБА_1 передала йому написану нею заяву про звільнення за власним бажанням. Потім ОСОБА_4 принесла комплект ключів, які були у ОСОБА_1 і сказала, що ОСОБА_1 пішла додому. Про те, що у ОСОБА_1 був ще й другий комплект ключів він не знав. Згідно табеля обліку робочого часу останнім робочим у ОСОБА_1 був 29.03.2016 року. Трудову книжку ОСОБА_1 віддали 31.03.2016 року, бо до цього ОСОБА_1 не було на роботі, вона написала заяву на звільнення й відразу ж пішла, більше на робоче місце не виходила. Про причини звільнення ОСОБА_1 не повідомляла.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка працює секретарем Броварківської сільської ради, пояснила, що 29.03.2016 року сільський голова передав їй заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з резолюцією «на звільнення», вона зареєструвала вказану заяву й підготувала розпорядження про звільнення. 31.03.2016 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, про що розписалася в Книзі видачі трудових книжок. До неї ОСОБА_1 не зверталася з приводу відкликання заяви про звільнення, ніяких письмових заяв з цього приводу не надходило.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона працює організатором культурно масової роботи в Броварківському будинку культури. 29.03.2016 їх ( ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5) викликав до себе сільський голова ОСОБА_3 й почав говорити, що їх робота організована неналежним чином, що вони «покривають» ОСОБА_1 Свідок ОСОБА_4 повідомила, що після цієї розмови вона написала заяву про звільнення й пішла в будинок культури. Після обіду 29.03.2016 року ОСОБА_1 віддала їй свій комплект ключів від будинку культури й пішла, а вона (ОСОБА_4) віддала ключі сільському голові. 30.03.2016 року ОСОБА_1 прийшла до будинку культури, забрала свої речі й пішла, про те, що передумала звільнятись не говорила. Після написання заяви про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 на роботу більше не виходила.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків по справі, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно розпорядження голови Броварківської сільської ради Глобинського району Полтавської області за № 51 від 18.10.2013 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду директора Броварківського будинку культури. На підставі власноручно написаної позивачем ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням від 29 березня 2016 року позивач була звільнена 29 березня 2016 року у відповідності до ст.38 Кодексу законів України про працю згідно розпорядження голови Броварківської сільської ради за № 6 від 29.03.2016 року.

Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам України право на працю.

В той же час, стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто в установленому законом порядку працівник з власної ініціативи вправі припинити трудові відносини з одним роботодавцем, після чого працевлаштуватися до іншого, або поступити на навчання чи займатися іншими видами діяльності. Порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника в основному визначений відповідними нормами КЗпП України, зокрема, статтею 38, яка встановлює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, та статтею 39, що обумовлює порядок дострокового розірвання строкового трудового договору.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Аналіз вищевказаних вимог закону свідчить про те, що законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання.

Тобто, оскільки встановлення такого строку є правом роботодавця, а не його обов'язком, то погодження Броварківським сільським головою заяви позивача про звільнення від 29 березня 2016 року в день отримання зазначеної заяви й звільнення ОСОБА_1 в цей же день , на думку суду, є правомірним.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

З пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні встановлено, що письмової заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням вона не подавала, факт усного звернення з заявою про відкликання заяви про звільнення в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач відкликала подану нею заяву про звільнення за власним бажанням, чи вийшла на роботу після її написання та не була допущена до робочого місця, чи будь яким іншим чином виявляла реальні наміри далі працювати на цій посаді.

Позивачем також не доведено, що заява про звільнення за власним бажанням була написана позивачем під тиском з боку сільського голови і відсутність її бажання на звільнення, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Факт отримання трудової книжки ОСОБА_1 31.03.2016 року підтверджується дослідженим в судовому засідання витягом з книги обліку трудових книжок.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, з ОСОБА_1 був проведений повний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачка була звільнена з роботи за власною ініціативою, відповідно до розпорядження про звільнення за власним бажанням, згідно встановленого законом порядку, а тому порушень трудового законодавства в процедурі звільнення працівника, суд не вбачає. В звязку з викладеним, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування розпорядження голови Броварківської сільської ради Глобинського району Полтавської області за № 6 від 29.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням; поновлення позивача на роботі на тій же самій посаді директора Броварківського будинку культури; стягнення із відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи із 29.03.2016 року є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Врахуваючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за власним бажанням на підставі власноручно написаної та не відкликаної нею заяви про звільнення, зі сторони Броварківської сільської ради додержано всі вимоги встановлені законодавством щодо припинення трудового договору з ініціативи працівника та відсутні порушення законних прав позивача, а тому позовні вимоги в даній частині також задоволенню не підлягають.

Стаття 233 Кодексу законів про працю України встановлює строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду і запроваджує для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, зокрема для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пропущення місячного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, встановленим ст.73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Тобто, для судового захисту порушеного права у випадку пропущення процесуального строку необхідно, щоб позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, і щоб суд визнав строк пропущеним з поважних причин та поновив його. Клопотання про поновлення пропущеного строку подається до суду одночасно з позовною заявою.

Пропуск без поважних причин встановленого строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд встановить, що позов є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 p.).

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, суд відмовляє в задоволенні позову саме за його недоведеністю .

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України встановлено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 24,38 Кодексу Законів про працю України, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, ст.ст. 10, 11, 14, 57 59, 60, 88, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Броварківської сільської ради, з залученням третьої особи ОСОБА_3, про скасування незаконного наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Т. В. Левицька