Справа №560/363/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2016 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

представника позивача: Плеханова Ю.О.,

відповідачів: ОСОБА_1 ,

представника відповідачів: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом Луцького прикордонного загону ДПС України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :
Представник позивача звернувся до суду з позовом та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з них судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2000 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 було виділено та надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону Бруцькому C.B. Дана квартира є службовим житлом Луцького прикордонного загону.
Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 31.03.2001 року №66 на вищезазначену квартиру АДРЕСА_2 було видано ордер на вселення сім`ї із трьох осіб, а саме: ОСОБА_4 , його дружині ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_3 .
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 17.04.2008 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано. Згодом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 , була звільнена з військової служби в запас Збройних Сил України за статтею 26 частини 6 пункту "д" (через сімейні обставини) та з 06.01.2012 року виключена зі списків особового складу частини.
28 серпня 2013 року ОСОБА_1 знята з квартирного обліку прикордонного загону зі складом сім`ї дві особи. З того часу відповідачі у даному житлі не проживають, оплату житлово-комунальних послуг та за користування даним жилим приміщенням не здійснюють.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , а також її представник ОСОБА_2 , який також представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у запереченні проти позову, де зокрема зазначає, що доказів тривалої відсутності відповідачів у квартирі, не надано. Натомість відповідач ОСОБА_1 за період проживання у квартирі уклала договори на надання житлово-комунальних послуг і постійно оплачувала надання таких послуг. Також зазначає, що позивач у позовних вимогах відносно зняття позивача та її дочки з реєстраційного обліку, має на меті виселити останніх із житлового приміщення, проте відповідно до норм Житлового Кодексу УРСР вони не можуть бути виселеними із житлового приміщення без надання іншого постійного жилого приміщення, оскільки ОСОБА_1 пропрацювала на службі більше 10 років.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що з 2008 року він проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 . З того часу, коли він почав проживати в даному будинку, у квартирі АДРЕСА_4 , проживають ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що близько семи років проживає житловому будинку АДРЕСА_5 . Весь цей час у даному будинку також проживають ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 , яких він періодично бачить та з ними вітається.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що вже близько півтора року зустрічається із ОСОБА_3 та вже рік проживає разом із нею у квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний період ОСОБА_3 та її матір постійно проживають у вищевказаній квартирі. Також вказав, що йому відомо, що за комунальні послуги даної квартири сплачує ОСОБА_1 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він проживає із відповідачами в одному під`їзді житлового будинку по АДРЕСА_6 , де протягом останніх п`яти років там постійно проживають ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 . На даний час, окрім них, там проживають також теперішній чоловік ОСОБА_1 та зять.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідачів, свідків. дослідивши докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 124 Конституції України та ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, правовою позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 118, ч.2 ст. 121, ч.2 ст.122 ЖК України, п.2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів України від 04.02.1988 р. службові жилі приміщення призначаються для заселення громадян, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи , організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до п.2.1, 2.2. Положення про організацію та порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.01.2004 р. №44, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, службовими жилими приміщеннями забезпечуються за місцем проходження служби військовослужбовці та члени їх сімей, які проходять службу в Адміністрації Держприкордонслужби, регіональних управліннях, загонах морської охорони, органах охорони державного кордону, розвідувальних органах, підрозділах спеціального призначення, органах забезпечення та навчальних закладах Державної прикордонної служби України. Службові жилі приміщення надаються військовослужбовцю, зареєстрованому в населеному пункті за місцем розташування підрозділу Державної прикордонної служби України, в разі відсутності у нього жилого приміщення за місцем проходження служби, без додержання черговості та пільг. Службові жилі приміщення також можуть надаватися тим військовослужбовцям, які за місцем розташування підрозділу Державної прикордонної служби України, у якому вони проходять службу,хоча й забезпечені житлом, але потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку тих, хто потребує поліпшення житлових умов.

Судом встановлено, що рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2000 року, службове житло Луцького прикордонного загону, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 було виділено та надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону Бруцькому C.B., на склад сім`ї із трьох осіб: дружина - ОСОБА_12 , 1976 року народження та дочка ОСОБА_3 (а.с.11-13).
Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 31.03.2001 року №66 на вищезазначену квартиру АДРЕСА_2 було видано ордер на вселення сім`ї із трьох осіб, а саме: ОСОБА_4 , його дружині ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_3 (а.с.14-15).
Як вбачається із копії рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 квітня 2008 року, шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , зареєстрований 05.09.1999 року відділом РАГСу Дубровицького району Рівненської області (а/з №35) - розірвано (а.с.17).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24.11.1994 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її батьками є: ОСОБА_13 та ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 15.07.2013 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Як вбачається із наказу №8-ОС від 06 січня 2012 року старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 3 категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Дубровиця II категорії (тип Б) - за статтею 26 частина 6 пункт д (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України) Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнено з військової служби за контрактом в запас Збройних сил України з 6 січня 2012 року, виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення. Вислуга років її становить: - 11 років 08 місяців 26 днів, пільгова - 05 років 09 місяців 08 днів, загальна - 17 років 06 місяців 04 дні (а.с.19).
Відповідно до витягу із протоколу №7 засідання житлової комісії Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 28 серпня 2013 року, ОСОБА_1 через надання неправдивих відомостей а також через звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами вирішено зняти з квартирного обліку зі складом сім`ї дві особи (а.с.23). Про засідання житлової комісії від 28.03.2013 року, ОСОБА_1 було повідомлено листом за №721/8294 від 10.09.2013 року (а.с.24).
Як вбачається із довідки №147 від 15.04.2016 року, службове житло за адресою: АДРЕСА_1 є власністю держави в особі Луцького прикордонного загону та перебуває на обліку в прикордонному загоні (а.с.26).
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 29.08.2013 року, адресованої начальнику Луцького прикордонного загону підполковнику ОСОБА_14 , 17 квітня 2008 року, вона була змушена розлучитися з ОСОБА_7 та разом із донькою виїхати із службової квартири та винаймати житло у сторонніх людей. Маючи право проживати у вищезгаданій квартирі, ОСОБА_1 намагалася повернутись в дану квартиру, але ОСОБА_7 в квартиру її не пускав, змінив замок у вхідних дверях, і в поєднанні з погрозами щодо вчинення відносно її та доньки розправи, категорично відмовлявся допускати її з донькою до вказаної квартири. У зв`язку з чим, вона була змушена в серпні 2012 року звернутись до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житлом. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , ключі від квартири забрала його сестра ОСОБА_15 . Після того, як ОСОБА_1 вирішила зайти до квартири та подивитись у якому вона стані, то помітила, що замок у вхідних дверях був опечатаний смужкою паперу з печаткою військової частини НОМЕР_1 "Для пакетів №13" та підписами Шевченка, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . У зв`язку з цим, просила надати їй роз`яснення відносно прав користування даною квартирою (а.с.22).

Як на підставу позовних вимог, представник позивача покликається на ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, згідно яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Як доказ відсутності відповідачів за місцем проживання, представник позивача надав акт обстеження службової квартири Луцького прикордонного загону за адресою АДРЕСА_1 , від 23.07.2013 року, де в присутності мешканців квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 на підставі письмового повідомлення ОСОБА_15 про смерть її брата військослужбовця запасу ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що дана квартира, згідно рішення письмової комісії Луцького прикордонного загону була надана військовослужбовцю ОСОБА_7 на склад сім`ї: дружина та дочка дружини. З 2008 року ОСОБА_7 в службовій квартирі проживав сам, у зв`язку із розірванням шлюбу в травні 2008 року. Колишня дружина ОСОБА_7 зі слів мешканців квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_20 та ОСОБА_19 в даній квартирі не проживають з 2008 року і не з`являються в ній. На час обстеження двері у квартирі були замкнені, а на стук ніхто не відповідав (а.с.21).

Свою відсутність один день у квартирі АДРЕСА_4 , як це зазначено у акті обстеження службової квартири АДРЕСА_1 , від 23.07.2013 року, відповідач пояснила тим, що ключі від квартири після смерті чоловіка знаходились у його сестри, а тому не могла потрапити з даної причини у квартиру.
Відповідно до довідки №07-321 від 29.04.2016 року по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.31).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наданий представником позивача акт обстеження службової квартири відповідачів від 23.07.2013 року, не є переконливим доказом відсутності відповідача понад шість місяців, натомість, відповідачем ОСОБА_1 , як доказ протилежному надано копії договорів на надання житлово-комунальних послуг (а.с.48, 49, 50-53, 54, 63) та квитанції про оплату надання вказаних послуг (а.с.55-62).

Крім того, як доказ відсутності відповідачів за місцем проживання, представник позивача надав акт обстеження службової квартири Луцького прикордонного загону за адресою АДРЕСА_1 , від 30.11.2016 року, де вказано, що 30.11.2016 року мешканці в квартирі на час обстеження відсутні, в щілині вхідних дверей квртири знаходилось повідомлення про сплату боргу за водокористування, електролічильник електроенергії не обліковує (а.с.106).

Проте, на спростування вищевказаного доказу відповідачем надано копію листка непрацездатності, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, серії АГЮ №903845 від 09.12.2016 року, виданий КЗОЗ "Дубровицька центральна районна лікарня", з якого вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 28.11.2016 року по 09.12.2016 року з діагнозом: "Цукровий діабет І типу важка форма", тобто період перебування ОСОБА_1 в закладі охорони здоров`я охоплює період проведення обстеження квартири АДРЕСА_2 (а.с. 127).

З інформаційної довідки від 30.11.2016 року, наявної в матеріалах справи (а.с.113), виданої КП "Міськводоканал" на запит Державної прикордонної служби України північного регіонального управління Луцького прикордонного загону, встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 було укладено договір від 17.07.2013 року на послуги водопостачання та водовідведення з ОСОБА_1 . На 01.07.2014 року заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення становила 124,67 грн. За період з липня 2014 року потеперішній час було нараховано 802,68 грн. за послуги водопостачання та волдовідведення. З них сплачено 876,34 грн., в тому числі заборгованість за попередні роки в сумі 124,67 грн. До оплати станом на 30.11.2016 року, залишилось - 51,01 грн.

Крім того, як встановлено із пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, а саме: ОСОБА_8 , який підтвердив, що відповідачі постійно проживають у квартирі АДРЕСА_2 ; ОСОБА_9 , який пояснив, що близько семи років відповідачі проживають в житловому будинку, а також свідка ОСОБА_10 , який знаючи відповідачів півтора року, підтвердив, що вони там проживають та вже рік проживає разом із ними.

У позовній заяві представник позивача посилається на ст.124 ЖК УРСР, відповідно до якої, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення, однак вказана норма в даному випадку не підлягає до застосування, оскільки позивачем пред`явлено позов про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а не про виселення з службового житлового приміщення.

Таким чином враховуючи, що позивачем не доведено факт відсутності відповідачів протягом шести місяців та встановлено, що після смерті ОСОБА_7 , відповідачі ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 безперервно проживають у квартирі АДРЕСА_2 по даний час, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 15, 60, 212-215, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Луцького прикордонного загону ДПС України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис
З оригіналом згідно
Суддя Дубровицького
районного суду Оборонова І.В.