Справа № 462/4860/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4145/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одрі» про захист честі, гідності та ділової репутації, -

встановила:

Оскарженим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2016 року в задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ґрунтується на тому, що висловлювання відповідача носить характер оціночних суджень, однак таке не відповідає дійсності. Вказує, що у змісті позовних вимог є твердження, які містять конкретні фактичні дані і немає оціночних суджень. Зокрема, зміст позову зводиться до того, що 24 лютого 2014 року ТзОВ «Одрі» звернулося з листом до в.о. Президента України ОСОБА_4, який в подальшому був розісланий іншим державним органам. У цьому листі ТзОВ «Одрі» поряд із твердженнями про бездіяльність, непрофесіоналізм та корупцію чиновників у центральних органах виконавчої влади, подає інформацію щодо апелянта в негативному, недостовірному руслі, звинувачує ОСОБА_2 у діях яких він не вчиняв та принижує і ганьбить його честь та гідність, порушуючи цим його права та інтереси. Вважає, що для такого звернення не було жодних підстав і таке звернення було викликано явно не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, а бажанням зганьбити та оббрехати ОСОБА_2

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Сторони в судове засідання не з'явились і судова колегія у відповідності з вимогами ст.305 ЦПК України прийшла до висновку про відхилення клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо відкладення розгляду справи, оскільки не підтверджені належними доказами вказані ним причини неявки в судове засідання та з врахуванням того, що ОСОБА_2 належно повідомлений про час судове засідання теж не з'явився і не заявив клопотання про відкладення розгляду справи. Тому судова колегія вважає за необхідне проводити розгляд справи у відсутності сторін, т.я. вони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання та у відповідності до вимог ст.197 ЦПК України розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача, в якому, зменшивши позовні вимоги, відмовившись від вимог до ОСОБА_5, просив визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права та свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію, відомості, викладені ТзОВ «ОДРІ» в особі директора ОСОБА_6 у листі від 24.02.2014 року на ім'я в.о. Президента України ОСОБА_4, та зобов'язати ТзОВ «Одрі» спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення відповідного листа Президенту України, Кабінету Міністрів України, Міністерству інфраструктури України, Укртрансінспекції із спростуванням наведеної вище інформації з посиланням на рішення суду.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що вказаний лист ТзОВ «Одрі», адресований в.о. Президента України ОСОБА_4, був в подальшому скерований Кабінету Міністрів України, відтак в Міністерство інфраструктури України та Укртрансінспекцію. В листі поряд із твердженнями про бездіяльність, непрофесіоналізм та корупцію чиновників у центральних органах виконавчої влади, подано негативну інформацію щодо позивача, ТзОВ «Одрі» звинувачує його в діях, яких він не вчиняв та принижує і ганьбить його честь та гідність, порушуючи цим його права та інтереси. Висловлюваннями, що ганьблять його честь і гідність вважав такі фрази із листа: «... працюють підприємства ТОВ «Юніверс» та ТОВ «Юніверс ЛТД» зареєстровані у м.Києві, які належать одному й тому ж пану ОСОБА_2, зазначені підприємства в своїй більшості діють поза межами правового поля і все частіше застосовують до нас методи «силової» конкуренції. Зокрема, ОСОБА_2 всіляко дискредитує наше підприємство, паплюжить його власників та вихваляючись тим, що має в товаришах першого заступника міністра Міністерства доходів і зборів України погрожує закриттям нашої діяльності. Чисельними перевірками за його зверненнями до відповідних органів виконавчої влади не виявлено порушень в нашій діяльності, проте ОСОБА_2 і надалі не заспокоюється і продовжує перешкоджати нашій нормальній роботі»; «В цей же час, вочевидь «зовсім випадково», у м.Львові ввечері навпроти нашого офісу трьома молодиками організовується підпал нашого автобусу... Надалі ОСОБА_2 вирішив не гаяти часу дарма і особисто познайомився з Першим заступником міністра Мінінфрастрктури. Вже невдовзі ОСОБА_2 вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему». На другий день нам стало відомо, які він збирається владнати проблему. По телебаченню 24 канал показав, як автобуси перевізника «ЮНІВЕРС» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк». Вважає, що наведені цитати з листа є неправдивою інформацією, не підтвердженою жодними доказами, при цьому вони не носять оціночного характеру, оскільки у них однозначно стверджується про вчинення ним протиправних дій, що пов'язує його з протизаконною діяльністю та порушує особисті немайнові права, а тому він має право на спростування цієї інформації.

Судом встановлено, що 24.02.2014 року ТзОВ «Одрі» в особі директора ОСОБА_6 листом звернулося до в.о. Президента України ОСОБА_4, в якому було зазначено наступне: «... працюють підприємства ТОВ «Юніверс» та ТОВ «Юніверс» зареєстровані у м.Києві, які належать одному й тому ж пану ОСОБА_2, зазначені підприємства в своїй більшості діють поза межами правового поля і все частіше застосовують до нас методи «силової» конкуренції. Зокрема, ОСОБА_2 всіляко дискредитує наше підприємство, паплюжить його власників та вихваляючись тим, що має в товаришах першого заступника міністра Міністерства доходів і зборів України погрожує закриттям нашої діяльності. Чисельними перевірками за його зверненнями до відповідних органів виконавчої влади не виявлено порушень в нашій діяльності, проте ОСОБА_2 і надалі не заспокоюється і продовжує перешкоджати нашій нормальній роботі» (сторінка 2 абзац 2 листа); «В цей же час, вочевидь «зовсім випадково», у м. Львові ввечері навпроти нашого офісу трьома молодиками організовується підпал нашого автобусу... Надалі ОСОБА_2 вирішив не гаяти часу дарма і особисто познайомився з Першим заступником міністра Мінінфрастрктури. Вже невдовзі ОСОБА_2 вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему». На другий день нам стало відомо, які він збирається владнати проблему. По телебаченню 24 канал показав, як автобуси перевізника «Юніверс» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк» (сторінка 2 абзац 3 речення 4 листа).

Суд також встановив, що зазначений лист ТзОВ «Одрі» був з приводу перевірки непрофесіоналізму, безладу і корупції в центральних органах виконавчої влади, які за своїми повноваженнями покликані організовувати та регулювати діяльність міжнародних автомобільних перевезень, і щодо порушення посадовими особами цих органів конкурентних умов, незаконного сприяння ТзОВ «Юніверс» і ТзОВ «Юніверс», перешкоджання нормальній роботі ТзОВ «Одрі». В подальшому цей лист скеровано в Кабінет Міністрів України, відтак 05.05.2014 року - в Міністерство інфраструктури України та Укртрансінспекцію.

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог, а фрази поширені відповідачем не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням практики Європейського суду не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з врахуванням наступного.

Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Види особистих немайнових прав, перелік яких не є вичерпним, визначений статтею 270 ЦК України.

Одними із таких прав є право на повагу до гідності та честі особи та право на недоторканість ділової репутації.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації(ст.299 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Згідно зі ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

З врахуванням наведеного суд прийшов до правильного висновку, що інформація наведена в листі сформульована в загальній формі та не місить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем та за своєю правовою природою підпадає під поняття оціночне судження та не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Судова колегія враховує те, що оскільки в тексті листа заявник зазначає фрази «вочевидь», «стало відомо» та наводить своє бачення певних подій у їх взаємозв'язку, співставлення фактів, суб'єктивні висновки із сукупності подій, тому це є оціночнісудження, а не факти.

Суд також встановив, що друга частина інформації про те, що навпроти офісу ТзОВ «Одрі» трьома молодиками організовано підпал автобуса підприємства, та що ОСОБА_2 познайомився з першим заступником міністра Мінінфрастрктури і вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему», та що по ТРК «24 канал» було показано, як автобуси перевізника «Юніверс» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк, за своєю сутністю є суб'єктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в листі є звинувачення ОСОБА_2 у діях яких він не вчиняв та принижує і ганьбить його честь та гідність, порушуючи цим його права та інтереси, судова колегія не приймає до уваги, оскільки це спростовано вищевказаним.

Безпідставними є і посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано, що в листі вказано, що ОСОБА_2 «належить» ТОВ «Юніверс» та ТОВ «Юніверс ЛТД», тоді якОСОБА_2 не є їх власник, а директор, оскільки судова колегія прийшла до висновку, що в даній фразі слово «належить» вжито в широкому розумінні про те, що ОСОБА_2 належить керівництво цих ТзОВ та не зазначено, що він є їх власник.

Крім того судова колегія враховує і те, що вказаний лист був скерований до в.о. Президента України ОСОБА_4, як реалізація права відповідача на звернення відповідно до статті 40 Конституції України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) висловлено думку Конституційного Суду України про те, що „звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу (1963 року - „Захист честі, гідності та ділової репутації") не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи ...".

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" міститься роз'яснення про те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Вбачається, що лист був скерований з метою перевірки зазначених в листі обставин.

Суду не представлено докази про те, що для звернення з листом не було жодних підстав і лист не був викликаний наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси.

Тому безпідставними є посилання апелянта на те, що для такого звернення не було жодних підстав і таке звернення було викликано явно не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси.

Таким чином судовою колегією встановлено, що відповідно до вказаного законодавства звернення ТзОВ «Одрі» з листом до в.о. Президента України - ОСОБА_4 були як реалізація його права на звернення і це не може бути підставою для задоволення позову.

З урахуванням вище наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не доведено підставність позову, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Богонюк М.Я.

Ванівський О.М.