Справа № 355/919/16-ц Головуючий у І інстанції Литвиненко О. Л.
Провадження № 22-ц/780/5974/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.03.2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 31.05.2016 року має заборгованість в розмірі 11247 гривень 38 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2549 гривень 34 копійки, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5656 гривень 26 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2030 гривень 00 копійки, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 гривень 00 копійок, штраф (процентна складова) в розмірі 511 гривень 78 копійок. В заявленому позові просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 11247 гривень 38 копійок та судові витрати.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 серпня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до умов договору від 19.03.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2700 гривень на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається з заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. Позивач виконав взяті на себе зобовязання. Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу не виконав взяті на себе зобовязання, в зв'язку з чим станом на 31.05.2016 року має заборгованість в розмірі 11247 гривень 38 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2549 гривень 34 копійки, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5656 гривень 26 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2030 гривень 00 копійки, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 гривень 00 копійок, штраф (процентна складова) в розмірі 511 гривень 78 копійок.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) .

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.03.2012 року, укладеного між «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_2, останнє погашення за наданим кредитом в сумі 300 гривень та погашення процентів в розмірі 132 гривні 26 копійок відповідачем здійснено 12.12.2012 року.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.03.2012 року, укладеного між «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_2, у позивача ПАТ КБ «Приватбанк» перебіг позовної давності починається від дня, коли у нього виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, а саме з 31.12.2012 року. Правові наслідки порушення відповідачем ОСОБА_2 умов договору № б/н від 19.03.2012 року настали з моменту невиконання даного договору, а саме з 31.12.2012 року. З 31.12.2012 року розпочався перебіг позовної давності, який сплинув 31.12.2015 року. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 01.08.2016 року, таким чином пропустивши строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом як до основної вимоги так і до додаткової вимоги.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності та з урахуванням того, що перебіг позовної давності сплинув 31.12.2015 року, колегія судді, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

Встановлені обставини підтверджуються: -копією паспорта ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії СМ № 444022; -розрахунком заборгованості за договором № б/н від 19.03.2012 року, укладеного між «Приватбанк» та клієнтом ОСОБА_2, станом на 31.05.2016 року, згідно якого заборгованість відповідача складає 11247 гривень 38 копійок; -копією анкети-заяви ОСОБА_2 про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в «Приват Банк» від 19.03.2012 року; -іншими матеріалами справи.

Згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Положеннями ч.ч.1.2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: