Справа № 603/566/16-ц
Провадження №2/603/258/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2016 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

за участі секретаря судового засідання Сандалюка О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовними вимогами ОСОБА_1

до ОСОБА_2 сільської ради, ОСОБА_3

про визнання права власності,

за участі:

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_4;

представника відповідача ОСОБА_2 сільської ради не зявився;

представника співвідповідача ОСОБА_5

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 у жовтні 2016 року з урахуванням уточнень від 15 листопада звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовною заявою про визнання права власності на ? житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.. Івана Франка № 21 с. Гончарівка Монастириського району Тернопільської області до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м., житловою 37,1 кв.м. під літерою «А», стодола «Б», стайня «В», сарай «Г», огорожа № 1.

На обґрунтування заявлених вимог позивач у позовних матеріалах, зазначала що є спадкоємцем за заповітом ? майна спадкодавця ОСОБА_6, яка була її рідною сестрою й протягом 10 років перед смертю спільно проживали в її житловому будинку по вулиці Т.Шевченка, 9, оскільки спадкодавець перебувала в неприязних стосунках із своїм чоловіком ОСОБА_7

Зазначала, що вказану спадщину прийняла, оскільки проживала на час смерті із померлою та подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по причині відсутності правовстановлюючих документів на ? житлового будинку виданих на імя спадкодавця, як на частку в спільному майні подружжя.

Вказувала, що 16 квітня 2016 року помер ОСОБА_7, після чого відкрилася спадщина на його майно, однак їй не відомо хто її прийняв, а тому змушена звернутися до суду з позовом до сільської ради, оскільки саме орган місцевого самоврядування матиме право, у разі відсутності спадкоємця, визнати вказану спадщину відумерлою.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити. Пояснили, що жодних перешкод у спадкуванні не існує, оскільки та обставина, що правовстановлюючі документи на будинковолодіння оформлені лише на ОСОБА_7 чоловіка ОСОБА_8 не спростовує того, що спірне майно належало цьому подружжю на праві спільної сумісної власності. Стверджували, що спірний будинок збудований під час шлюбу спадкодавця ОСОБА_8 із ОСОБА_7 за спільні кошти й спільною працею, а тому належало подружжю в рівних частках на праві спільної сумісної власності. Отже на думку позивача, ОСОБА_8 мала право розпорядитися своїм майном на випадок смерті.

Вказували, що згадана обставина перешкоджає реалізувати право позивача на спадкове майно, що є підставою для звернення до суду.

Після одержання від Монастириської державної нотаріальної контори копій спадкових справ № 312 за 2014 рік та № 157 за 2016 рік 11 жовтня 2016 року за заявою позивача ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області залучено до участі в справі ОСОБА_3, як співвідповідача.

ОСОБА_2 сільська рада висловила бажання справу розглядати без представника та в листі вказала, що проти задоволення позову не заперечує (а.с. 57).

Представник співвідповідача заперечив стосовно задоволення позову подавши до суду заперечення на позов (а.с. 79-81).

В судовому засіданні представник співвідповідача пояснив, що лише ОСОБА_3 є спадкоємцем, оскільки спірний житловий будинок ним успадкований згідно заповіту від єдиного власника ОСОБА_7, що підтверджується рішенням виконкому ОСОБА_2 сільської ради, згідно якого право власності на житловий будинок, за адресою с. Гончарівка вул. Івана Франка, 21 визнано за ОСОБА_7 та свідоцтвом про право власності на житловий будинок виданим Монастириським районним бюро технічної інвентаризації.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Обставини, які зумовили правовий спір, суд встановив такі.

11 листопада 1965 року укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, після чого остання змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії VІ-УР № 464443 (а.с. 5).

В 1967 році подружжя ОСОБА_7, завдяки спільній праці та спільним коштам збудували за адресою с. Гончарівка вул. Івана Франка, 21 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що підтверджується технічним паспортом (довідка характеристика будинку, господарських будівель та споруд) виданим Комунальним підприємством «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 16).

Окрім цього зазначена обставина визнана сторонами, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

29 серпня 2002 року рішенням виконкому ОСОБА_2 сільської ради вирішено визнати право власності на житловий будинок, за адресою с. Гончарівка вул. Івана Франка, 21 за ОСОБА_7 (а.с. 17), про що Монастириським районним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житловий будинок та 8 січня 2003 року вчинено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі (а.с. 7).

Як убачається із заповіту складеного 03 серпня 2012 року й посвідченого секретарем виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Монастириського району ОСОБА_6 діючи добровільно, перебуваючи у здоровому розумі та ясній помяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомившись із приписами цивільного законодавства на випадок своєї смерті, розпорядилася усім своїм майном на користь ОСОБА_1.

Як встановлено у судовому засіданні з показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 подружжя ОСОБА_6 часто конфліктували між собою й приблизно з 2004-05 року ОСОБА_6 покинувши чоловіка ОСОБА_7 змінила місце проживання й до дня смерті проживала у рідної сестри (позивача по справі) ОСОБА_1 за адресою с. Гончарівка вул.Шевченка, 9.

Як убачається із довідки виданої виконкомом ОСОБА_2 сільської ради від 15 червня 2016 року на час смерті ОСОБА_6 проживала у своєї сестри за адресою с. Гончарівка вул.Шевченка, 9 (а.с. 8).

А з довідки від 20 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_6 до дня смерті (01.07.214 року) була зареєстрованою за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с 10).

Із свідоцтва про смерть серії І-ИД № 171795 вбачається, що 01 липня 2014 року у селі Гончарівка ОСОБА_6 померла.

Як вбачається із спадкової справи (№ 312/2014) 25 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 подала заяву до Монастириської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, а саме спадкового майна яке належало спадкодавцю ОСОБА_6 й складалося з ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою с. Гончарівка вул. Івана Франка, 21.

22 вересня 2016 року нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як повідомив нотаріус у листі від 22 вересня 2016 року № 1067/01-16, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину є те, що за життя ОСОБА_6 не оформила право власності на ? житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, як на частку у спільному майні подружжя. Відсутність належним чином оформлених документів є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. В звязку з цим рекомендовано позивачеві для вирішення цього питання звернутися до суду.

Окрім цього судом встановлено, що в 2013 році ОСОБА_7 розпорядився усім своїм майном на випадок смерті, тобто склав заповіт на користь ОСОБА_3 (а.с. 41).

16 квітня 2016 року ОСОБА_7 помер (а.с. 38).

Як вбачається із спадкової справи (№ 157/2016) 13 вересня 2016 року 2014 року співвідповідач ОСОБА_3 подав заяву до Монастириської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, а саме спадкового майна яке належало спадкодавцю ОСОБА_7 й складалося з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою с. Гончарівка вул. Івана Франка, 21 (а.с. 37).

Правова оцінка встановлених судом обставин справи.

Згідно з Конституцією України власність зобов'язує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина третя статті 13, частини перша, друга, сьома статті 41).

Засади шлюбу, сім'ї, правовий режим власності визначаються виключно законами України (пункти 6, 7 частини першої статті 92 Конституції України).

Загальні положення про право власності, його зміст, здійснення та підстави набуття визначені в ЦК України (глави 23, 24).

Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша статті 316, частина перша статті 317, частина перша статті 319, частини перша, друга статті 321, частина перша статті 328 Кодексу).

Суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, який був чинний на час побудови житлового будинку (1967 рік), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

У відповідності з положеннями ст.ст. 112, 120 ЦК УРСР, який був чинний на час побудови житлового будинку, учасниками спільної сумісної власності на будинок може бути подружжя, що нажило будинок у період шлюбу, або члени колгоспного двору.

Аналогічні норми містяться і в статтях 57, 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Отже зазначені вище правові приписи встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки її не спростовано.

Отже факт реєстрації майна, набутого за час шлюбу, на ім'я лише одного з подружжя, не впливає на його правовий режим (режим спільності майна).

Тобто якщо будинок набутий за час шлюбу, то, незважаючи на факт його реєстрації на ім'я лише одного з подружжя, це майно вважається спільним майном подружжя, якщо інше не буде визначено за згодою подружжя або у разі спору - не спростовано в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок дійсно побудований у період подружнього життя ОСОБА_7 на спільні кошти та спільною працею. Тому суд приходить до висновку про те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями, належав подружжю ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, не дивлячись на те, що свідоцтво про право власності на цей будинок видане лише на імя ОСОБА_7

Виходячи з наведеного ОСОБА_6 мала гарантоване державою право розпорядитися своїм майном на випадок смерті, визначивши в заповіті його долю, чим і скористалася склавши заповіт на імя своєї рідної сестри ОСОБА_9

До протилежного висновку можна прийти лише при умові, коли спадкодавець була б позбавлена, ще за життя права власності на своє майно, або ж презумпція спільності майна була б спростована співвідповідачем, чого судом встановлено не було.

Між тим, при розгляді спірного питання суд також враховує, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

При цьому справедливість можна трактувати як здійснення своїх прав і виконання зобовязань на законних та чесних підставах.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Добросовісність означає прагнення сумлінно реалізовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

Таким чином суд приходить до переконання, що позиція співвідповідача про відсутність у спадкодавця ОСОБА_6 частки в праві спільної сумісної власності на житловий будинок є хибною, оскільки суперечить вимогам закону та засадам:

справедливості справедливим буде віддати кожному те, що йому належить;

розумності оскільки розглядати ОСОБА_7 єдиним власником майна набутого ним спільно із ОСОБА_6 це невиправдано надати йому перевагу без законних на те підстав, тобто допустити порушення дисбалансу в правовідносинах;

добросовісності так як розглядати ОСОБА_7 єдиним власником майна, це погодитися з тим, що реалізація останнім своїх прав здійснювалася з порушенням прав та інтересів інших учасників цивільних відносин.

Отже суд вважає доведеними обставини на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Разом з тим, суд не може визнати письмовий доказ (довідку від 22 листопада 2016 року № 784) поданий представником співвідповідача допустимим доказом у цій справі (ст. 59 ч. 1 ЦПК України), оскільки він був поданий до суду представником співвідповідача лише 23 листопада 2016 року, тобто з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 27 ч. 2 ЦПК України), після початку розгляду справи по суті (03 листопада 2016 року).

Окрім цього, посилання співвідповідача в судових дебатах на те, що спірний будинок належав матері ОСОБА_7 й після її смерті ним успадкований, спростовується показами свідка ОСОБА_10, поясненнями позивача, які вказували, що у 1965 року після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 спільно з чоловіком ОСОБА_7 вирішили побудувати будинок, після чого придбали необхідні будівельні матеріали та на цегельному заводі, на якому працювала ОСОБА_6 купили цеглу й за спільні кошти розпочали будівництво будинку. Окрім цього, жодних допустимих та належних доказів на доведення того, що ОСОБА_7 успадкував будинок матері, співвідповідачем до суду подано не було.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також розглянув питання щодо права на обовязкову частку ОСОБА_7, після смерті його дружини ОСОБА_6 й погоджується із твердженнями представника позивача проголошеними в судових дебатах, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже ОСОБА_7, як особа непрацездатного віку (пенсіонер) мав право на обовязкову частку після смерті своєї дружини ОСОБА_6

Однак як передбачено пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року, той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Спадкування обовязкової частки є правом а не обовязком спадкоємця й реалізовується лише в разі прийняття ним спадщини.

Як підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, ОСОБА_6 до 2004 року проживала у будинку разом із ОСОБА_7, а після цієї дати добровільно пішла проживати до своєї сестри ОСОБА_1 Представник відповідача ОСОБА_5 повідомив в судовому засіданні, що ОСОБА_6 на час смерті та біля 10-11 років не проживала разом із ОСОБА_7, оскільки проживала у своєї сестри ОСОБА_1

Так, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 і ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV).

Так, відповідно до ст. 2 Закону № 1382-IV громадянам України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 3 Закону № 1382-IV в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини, місцем проживання особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Виходячи з аналізу змісту вищевказаних правових норм суд вважає, що місцем проживання особи є житло у якому особа проживає більше 6 шести місяців на рік.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 на час відкриття спадщини проживала з ОСОБА_1 Як встановлено судом й убачається з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_6, єдиним спадкоємцем який подав заяву про прийняття спадщини є ОСОБА_1

За таких обставин та враховуючи вимоги ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, ОСОБА_7 вважається таким що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, а отже, не успадкував обовязкової частки.

Підсумовуючи, суд робить висновок, що позов є підставним оскільки позивач позбавлений можливості в позасудовий спосіб реалізувати своє право на спадщину, оскільки таке її право не визнається, а тому підлягає судовому захистові.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

З огляду на викладене, керуючись п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 10, 11, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 59, 60, ч. 1 ст. 61, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 22, 28 КпШС (1967 рік), ст.ст. 112, 120 ЦК УРСР (1961 рік), ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. 318, ч. 1 ст. 319, ч.ч. 1, 2 ст. 321, ч. 1 ст. 328, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372, ст.ст. 1218, 1233, 1235 1237, 1240, ч. 1 ст. 1241, 1254, ч. 3 ст. 1268, ч.ч. 1, 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 70 СК України, , п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року, Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Монастириського району Тернопільської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Івана Франка №21 с.Гончарівка Монастириського району Тернопільської області до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м. під літерою «А», стодола «Б», стайня «В», сарай «Г», огорожа №1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Івана Франка №21 с.Гончарівка Монастириського району Тернопільської області до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 56,2 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м. під літерою «А», стодола «Б», стайня «В», сарай «Г», огорожа №1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя ОСОБА_14

Повний текст рішення виготовлений 28.11.2016 року.