Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5., а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його вітчим ОСОБА_4, після смерті яких відкрилася спадщина, що складається з будинку АДРЕСА_1. Він прийняв спадщину після померлих, оскільки на час їх смерті та по 2011 рік постійно проживав у вказаному будинку. Для оформлення спадщини він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що він не мав правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок. Посилаючись на наведене, просив суд визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач протягом встановленого законодавством строку прийняв спадщину, однак існують перешкоди для оформлення спадкових прав у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а тому необхідно визнати за позивачем право власності в судовому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що спадкоємець ОСОБА_4 не був залучений до участі у розгляді справи, а на стадії апеляційного оскарження його залучити не можливо з огляду на те, що такими повноваженнями апеляційний суд не наділений.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його вітчим ОСОБА_4

Згідно з довідкою, виданою Ворочівською сільською радою Перечинського районну Закарпатської області від 31 серпня 2012 року, ОСОБА_4 є головою домогосподарства будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до довідок, виданих Ворочівською сільською радою Перечинського районну Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року та від 31 серпня 2012 року, на день смерті ОСОБА_4 у спірному будинку ніхто не був зареєстрованим, але з 2000 року проживав ОСОБА_3

У червні 2008 року до нотаріальної контори надійшли заява ОСОБА_3про прийняття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що спадщину прийняв тільки ОСОБА_3, оскільки на момент відкриття спадщини проживав з спадкодавцями та ним було подано заяву про прийняття спадщини.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК Українинезалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У силу положень ст. ст. 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК Українита ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку спадкування, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав лише в разі їх порушення.

Звертаючись до суду із позовом і обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що він не може отримати правовстановлюючі документи на спадщину після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5. При цьому суд першої інстанції не з'ясував, внаслідок чиїх неправомірних дій порушуються права позивача, а також у який спосіб права позивача на оформлення права на спадщину підлягають захисту.

Крім того, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 10, 33, 130 ЦПК України не вирішив питання про склад осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, не роз'яснив позивачеві права на залучення (зміну) відповідачів, а також наслідки не вчинення таких процесуальних дій.

Склад осіб, які братимуть участь у справі, визначається з урахуванням обставин конкретного спору та суті позовних вимог. Насамперед суд повинен з'ясувати, чиї права та інтереси зачіпає спір, з'ясувати у сторін, чи є інші особи, які претендують (заявляють свої права) на предмет спору, чи знають вони про спір. При вирішенні даного питання суд має врахувати в тому числі положення ст. ст. 32-35 ЦПК України: щодо можливості участі у розгляді справи кількох позивачів або відповідачів, щодо можливості заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідачів; можливості участі у розгляді справи третіх осіб.

Отже, суд першої інстанції не встановив характер спірних правовідносин, не встановив коло спадкоємців, не з'ясував всі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що останній не був стороною у справі, однак ухваленим рішенням суд вирішив питання про його права та обов'язки.

Відповідно до ст. 292 ЦПК Україниособи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями вирішувати питання про склад осіб, які беруть участь у справі, однак судом в повній мірі не перевірено доводи ОСОБА_4 щодо порушення його спадкових справ.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. ПоповичСудді: В.І. Амелін