Справа № 487/656/16-ц
Провадження № 2/487/901/16
30.05.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.
секретаря Уманського І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,-
Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 11.01.1997 року по 16.01.2007 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.
Шлюб був розірваний Заводським відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції 16.01.2007 р., актовий запис №5.
Позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.
У судовому засіданні представник позивачки не був присутнім, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до якої, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був сповіщений у встановленому законом порядку.
З урахуванням заяви представника позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).
Судом встановлено, що сторони по справі з 11.01.1997 р. по 16.01.2007 р. перебували в зареєстрованому шлюбі (арк.с. 9).
Відповідач, який неодноразово виклився в судове засідання, не надав належних та допустимих доказів щодо своєї безпосередньої участі у створенні об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, вимог щодо визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя не заявляв.
Таким чином, суд вважає доведеним факт придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 79, 158, 209, 212-215, 218, 224, 228 ЦПК України, ст.ст. 57, 60 Сімейного Кодексу України, суд,-
Позовні ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.А. Карташева