АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «БМ БАНК» про визнання недійсним кредитного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 29.11.2013 між сторонами було укладено кредитний договір № 24/95/291113, відповідно умов якого позивачу надано кредит в сумі 1463000,00 грн. Позивач просила визнати даний договір недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомлено її про умови кредитування. Окрім того позивач зазначав, що договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, оскільки в ньому не передбачено права позивача на дострокове розірвання договору та міститься обов'язок позивача про страхування свого життя та працездатності. Вважав, що пункти укладеного договору містять положення, які погіршують становище позивача як споживача порівняно з відповідачем.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати кредитний договір № 24/95/291113 від 29.11.2013 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2016 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Справа № 761/1794/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9321/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом не надано оцінки жодному доводу позивача, не враховано, що спірний правочин, а саме, кредитний договір, суперечить Законам України та нормативно-правовим актам України, що в свою чергу призвело до не відповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. В зв'язку з вищевикладеним апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.11.2013 між сторонами було укладено кредитний договір № 24/95/291113 та частину № 2 кредитного договору № 24/95/291113 від 29.11.2013, відповідно умов якого позивачу було надано кредит в сумі 1463000,00 грн. на споживчі потреби під заставу нерухомості. Відповідно до умов даного договору, відсотки за користування кредитними коштами встановлені в розмірі 19,99 % річних. Дата остаточного повергнення кредиту: 28.11.2020 (а.с. 6-12).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № НОМЕР_1 від 29.11.2013, за яким позивач передав в іпотеку нерухоме майно: будинок та земельну ділянку (а.с. 88-94).

Окрім того, 29.11.2013 між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, яким забезпечено виконання умов кредитного договору позивачем (а.с. 94).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що Банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомлено її про умови кредитування, договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, оскільки в ньому не передбачено права позивача на дострокове розірвання договору та міститься обов'язок позивача про страхування свого життя та працездатності. Зазначала, що пункти укладеного договору містять положення, які погіршують становище позивача як споживача порівняно з відповідачем, а тому просила суд визнати кредитний договір № 24/95/291113 від 29.11.2013 недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як нормами ЦК України, так і Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Згідно зі 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання апелянта на те, що Банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомлено її про умови кредитування, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з такого.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Проте, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами. Окрім того, в додатком № 1 до кредитного договору є детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної відсоткової ставки (а.с. 49-51) та додатком № 2 є тарифи на послуги та операції банку, які підписані позивачем, що також свідчить про її ознайомлення з умовами кредитування та відомостями про сукупну вартість кредиту, а тому, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в останньому несправедливих умов.

Твердження апелянта про те, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, оскільки в ньому не передбачено права позивача на дострокове розірвання договору та міститься обов'язок позивача про страхування свого життя та працездатності, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки позивач погодилась із такими умовами шляхом підписання договору без будь-яких застережень, а враховуючи положення законодавства та суть умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів не знаходить дискримінаційними вказані його умови.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

А тому заявляючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивачем не наведено жодну з підстав недійсності правочину, передбачених як нормами ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти..

Головуючий:

Судді: