Справа № 369/637/15-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/4105/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 46 20.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Воробйової Н.С.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у Київській області про визнання розпорядження та державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, відшкодування моральної шкоди, визнання недійсним (скасування) права власності на земельну ділянку, -

встановила:

у січні 2015 ОСОБА_5 звернулась до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є спадкоємицею за законом першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_7

На підставі розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25 листопада 2004 року №497 її мати ОСОБА_7 стала власником земельної ділянки площею 1,9046га, кадастровий номер НОМЕР_4 з цільовим призначенням земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 14 грудня 2004 року.

ІНФОРМАЦІЯ_7 її мати ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано ІНФОРМАЦІЯ_7 Білогородською сільською радою серії НОМЕР_6.

Відомості про реєстрацію заведення спадкової справи №79 спадкодавець ОСОБА_7 08 лютого 2005 року внесені Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою. Вчиняючи незаконні дії, які не відповідають вимогам закону, ОСОБА_6 отримав державний акт серії НОМЕР_7 від 16 липня 2005 року на матір ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9046га уже шість місяців і 5 днів як покійну.

18 серпня 2005 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 1,9046га, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області, цільове призначення якої-ведення особистого селянського господарства, і вказаний договір купівлі-продажу вчинений від померлої особи ОСОБА_7, при цьому виготовивши всі необхідні документи та технічну документацію на померлу особу.

В подальшому право власності на спірну земельну ділянку набув ОСОБА_3

ОСОБА_8, в порушення вимог діючого законодавства, продав земельну ділянку ОСОБА_2, не маючи права на продаж земельної ділянки площею 1,9046га з кадастровим НОМЕР_4.

Крім того, земельна ділянка ОСОБА_6 була продана зі зміненим цільовим призначенням з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства після смерті законного власника ОСОБА_7, не маючи для таких дій прав, повноважень, згоди і законних підстав.

Незаконними діями ОСОБА_6, який незаконно продав її спадщину, фактично позбавив її права власності, з приводу чого вона витрачала своє здоров'я та час в різних інстанціях, морально страждала, і тому вважала, що їй завдано великої моральної шкоди, яку просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь у розмірі 8 000 000 грн.

Просила визнати розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації від 29 березня 2005 року №157 недійсним; визнати державний акт серії НОМЕР_7 від 16 липня 2005 року на право власності на земельну ділянку недійсним; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року; визнати недійсним державний акт на право власності земельної ділянки серії НОМЕР_8 площею 8,3785га, виданий ОСОБА_3; визнати недійсною реєстрацію державного акту на право власності земельної ділянки серії НОМЕР_8 площею 8,3785га, виданий ОСОБА_3; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,9046 га, на користь ОСОБА_5 з кадастровим номером № НОМЕР_4, та визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий НОМЕР_4 з цільовим призначенням-землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Білогородської сільської ради; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 8 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_5 неодноразово уточнювала свої позовні вимоги і в грудні 2015 року позивач подала суду першої інстанції заяву з позовними вимогами до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Відділу Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ТОВ «Укрінвестстрой», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління юстиції в Київській області, про визнання розпорядження та державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, відшкодування моральної шкоди, визнання недійсним (скасування) права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що нею, ОСОБА_5, спадкоємицею в порядку спадкування за законом першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_7 обґрунтовуючи вищезазначену заяву тим, що відповідачами порушено її права власності на земельну ділянку площею 1,9046га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка знаходиться на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням земельної ділянки-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач зазначала, що, користуючись гарантованими їй правами, передбаченими законом, вона подала уточнену позовну заяву з урахуванням доводів Верховного Суду України, зазначених в постанові від 22 квітня 2015 року, якою рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року залишено в силі, оскільки постанова Верховного Суду України відповідно до вимог ч.3 ст.360-3 ЦПК України є остаточною і рішення Верховного Суду України, прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами касаційної інстанції) одних і тих же норм матеріального права у подібних правовідносинах відповідно до ст. 360-7, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2015 року державний нотаріус Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О.В. відмовила спадкоємиці ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,9046га, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення- для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яка належала померлій ОСОБА_7, з підстав того, що спадкоємиця не надала правовстановлюючого документу на зазначене спадкове майно-оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_5 зазначала, що її матері ОСОБА_7 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_9 належало право на земельну частку (пай) у землях, які перебували в колективній власності КСП «Білогородка» розміром 2,55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі.

На підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації від 25 листопада 2004 року №491 її мати стала власником земельної ділянки площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5.

ІНФОРМАЦІЯ_7 її мати ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане ІНФОРМАЦІЯ_7 Білогородською сільською радою серії НОМЕР_6. В Першій Київській обласній державній нотаріальній конторі 08 лютого 2005 року була заведена спадкова справа №79 до майна померлої ОСОБА_7, яка доводиться їй матір'ю, з якою вона постійно проживала на час відкриття спадщини. У відповідності до вимог закону вона прийняла спадщину площею 1,9046 га.

Група осіб-ОСОБА_6, а з ним ОСОБА_2, посадові і службові особи органів державної влади і місцевого самоврядування, порушуючи закон і її права спадкоємиці та власника ОСОБА_7, вчиняючи незаконні дії із земельною ділянкою площею 1,9046 га, без будь-яких законних підстав, прав, повноважень і згоди фактично шахрайською схемою викрали її спадкове майно, яке вибуло поза її і власника волею.

Так, ОСОБА_6 незаконно отримав державний акт серії НОМЕР_10 від 16 липня 2005 року, незаконно виготовлений, складений. посвідчений і виданий органом державної влади (певними особами) на матір ОСОБА_7 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9046 га на уже шість місяців і 5 днів як покійну, а саме ОСОБА_6, а з ним посадові і службові особи державної влади (відповідачі по справі) підробили всю документацію, необхідну для видачі вказаного державного акту на померлу особу і від імені неї, померлої особи).

18 серпня 2005 року ОСОБА_6, діючи спільно з державним нотаріусом ОСОБА_16 і ОСОБА_2, порушуючи закон і охоронювані законами і Конституцією України конституційне право людини, а саме її спадкоємиці першої черги власника земельної ділянки ОСОБА_7, діючи незаконно, продав через державного нотаріуса ОСОБА_16, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 1,9046 га, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої-ведення особистого селянського господарства з незаконним використанням ОСОБА_6 і ОСОБА_16 довіреності, для використання ними якої не було законних підстав. Договір купівлі-продажу, в порушення закону, вчинений і нотаріально посвідчений від померлої особи ОСОБА_7, в якому вона- покійна особа, є продавцем, що прямо вбачається з договору «за цим договором продавець продала...», при цьому державним нотаріусом незаконно прийнято і посвідчено на покійну ОСОБА_7.

ОСОБА_6, в порушення закону і її прав продав земельну ділянку ОСОБА_2, хоча взагалі не мав права на продаж земельної ділянки площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4, оскільки на це він не був уповноважений, і для продажу зазначеної земельної ділянки у нього не було ніяких законних підстав.

Невідповідний вимогам чинного законодавств незаконний договір купівлі-продажу ОСОБА_2 використала незаконно, здійснила державну реєстрацію на померлого продавця ОСОБА_7 в органах місцевого самоврядування Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, і в державному органі незаконно отримала на підставі цього договору на своє ім'я державний акт на право власності.

Крім того, земельна ділянка ОСОБА_6 через юриста, державного нотаріуса була продана зі зміненим цільовим призначенням (з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства) після смерті незаконного власника ОСОБА_7, не маючи для таких дій законних підстав, прав і повноважень, що є грубим порушенням закону, так як ОСОБА_7 відповідної заяви особисто, як власник, відповідно до вимог ст. 20 Земельного кодексу України, що є нормою прямої дії, не подавала до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області чи Білогородської сільської ради, та й вона фізично не могла цього зробити, так як була вже померлою особою.

Крім того, позивач ОСОБА_5 зазначала, що ОСОБА_6 не мав повноважень про зміну цільового призначення.

Так, згідно п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502 встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської. селищної, міської ради. Орган, до якого надійшла заява (клопотання), розглядає її та за наслідками розгляду надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки розробляється особами, які мають ліцензію на проведення робіт із землеустрою на підставі договору із заявником, та погоджується із органом земельних ресурсів та іншими відповідними органами.

Згідно п.15 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України, чинним на час укладення попередніх договорів, громадяни України-власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї).

Відповідно до Закону України від 06 жовтня 2004 року «Про внесення змін до Земельного кодексу України» мораторій на продаж земель вказаної категорії продовжено до 01.01.2007 року, протягом якого й було укладено спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Таким чином, довіреність в частині на право представництва інтересів і право продажу земельної ділянки, отримана ОСОБА_6 від ОСОБА_7, і яка незаконно використана ОСОБА_6 і ОСОБА_16 для відчуження земельної ділянки, її спадкове майно, в силу вимог ст. ст. 1215, 1216 ЦК України є недійсним з моменту його укладення в силу вищевказаного Закону, а також в силу вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України.

Крім того, ч.1 п.6 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється в разі смерті особи, яка видала довіреність, і законодавець не передбачає повідомлення представника. Однак, ст.1006 ЦК України визначені зобов'язання повіреного.

В подальшому право власності на спірну земельну ділянку незаконно в порушення закону і її прав набув ОСОБА_3, який на підставі невідповідного вимогам закону купівлі-продажу земельної ділянки, складеного 23 травня 2007 року, а посвідченого 28 квітня 2007 року, отримав державний акт на право власності на своє ім'я 14 березня 2008 року.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, прийняла у відповідності до вимог закону спадкове майно-земельну ділянку площею 1,9046 га, і є єдиним спадкоємцем, і оскільки відповідачами її право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оспорюється та не визнається, тому позивач ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку.

З урахуванням суті позовних вимог, винних дій відповідачів ОСОБА_6 та інших, вказаних в позові осіб, порушення закону своїми незаконними діями ОСОБА_6, а з ним ОСОБА_2, ОСОБА_3, посадові та службові особи органів державної влади і органів місцевого самоврядування (перераховані вище в позові), шляхом підроблення документів на покійну матір і від неї, померлої, здійснили зміну цільового призначення її законного спадкового майна, і продали, спільно діючи з двома нотаріусами ОСОБА_16 і ОСОБА_12, і який ОСОБА_6 фактично умисно позбавив її права власності на цю земельну ділянку, а саме викрав спадщину, з приводу чого вона витрачає свій власний час, своє здоров'я, свої матеріальні кошти на звернення в різні інстанції та всіх суб'єктів владних повноважень, і в судах, морально страждає, як законна спадкоємиця роками, тому вона вважала, що їй завдано моральної шкоди, на відшкодування якої на підставі вимог ст.1167 ЦК України вона просила стягнути з ОСОБА_6 на свою користь у розмірі 8 000 000 грн.

Враховуючивищевикладене, ОСОБА_5 просила визнати розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації від 29 березня 2005 року №157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради недійсним в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної ОСОБА_7; визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_7 від 16 липня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4, виданий 16 липня 2005 року на ім'я ОСОБА_7 та визнати недійсною його державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9046 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4, від 18 серпня 2005 року, укладений між ОСОБА_7, від імені якої діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за №2-1970, та його реєстрацію; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,5439 га, на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року №2-1970 і №2-1973, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4, та кадастровий номер НОМЕР_15, виданий державний акт від 25 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 28 квітня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрінвестстрой», та його реєстрацію; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 23 травня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між ТОВ «Укрінвестстрой» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 28 квітня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1767, та його реєстрацію; визнати недійсним Державний акт на право власності серії НОМЕР_8 на земельну ділянку площею 8,3785 га, що знаходиться в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови, кадастровий номер НОМЕР_11, виданий 14 березня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, виданий ОСОБА_3, що проживає в АДРЕСА_3, та визнати недійсною його реєстрацію; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4, на користь неї, ОСОБА_5, що знаходиться на території с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, що увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га; визнати за нею, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає в АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням-землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; стягнути з ОСОБА_6 на користь її, ОСОБА_5, 8 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; визнати недійсним (скасувати) право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 8,3785 га, кадастровий номер НОМЕР_11, цільове призначення-земля для житлової та громадської забудови.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області №157 від 29 березня 2005 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради» в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки площею 1,9046 га, належної ОСОБА_7

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 від 16 липня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_7 в тому, що на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації від 29 березня 2005 року №157 вона є власником земельної ділянки площею 1,9046 га, яка розташована за адресою: Білогородська сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,9046 га, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4 на користь ОСОБА_5, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво -Святошинський район, с. Білогородка, що увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення земельної ділянки-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Білогородська сільська рада Києво - Святошинського району Київської області, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 103 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 103 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, таким що ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а саме уточнивши, доповнивши та змінивши позовні вимоги.

Також, суд першої інстанції не розглянув заяву про застосування позовної давності.

Крім того, не з'ясував наявності обставин, на які посилається в оскаржуваному рішенні з власної ініціативи, не дав можливості відповідачам їх спростувати і дійшов хибного висновку, що загальний строк позовної давності три роки не підлягає застосуванню до заявлених вимог про визнання розпорядження від 29.03.2005 року №157 недійсним.

Апелянт, вважає, що розпорядження Києво - Святошинської райдержадміністрації від 29.03.2005 року №157 не є правовим актом, а є актом індивідуальної дії.

Також, апелянт стверджує, що позивач не довела, що спірна земельна ділянка площею 1,9046 га входить в земельну ділянку 8,3785 га, яка належить ОСОБА_3відповідно до відповіді Управління держкомзему Києво - Святошинського району Київської області від 25.03.2010 року на запит суду відомості щодо зміни власника земельної ділянки 1,9046 га відсутні. Також, відповідно до відповіді Управління держкомзему Києво - Святошинського району Київської області від 04.08.2010 року №12641 відомості щодо входження до складу земельної ділянки площею 8,3785 га кадастровий номер НОМЕР_11 на ім'я ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1,9046 га кадастровий номер НОМЕР_4 та належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_12 від 16.07.2005 року відсутні.

Крім того, технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_3 відсутня.

У відсутності технічної документації на земельну ділянку 8,3785 га, яка належить ОСОБА_3, будь-яка інформація не на підставі технічної документації не містить всієї необхідної інформації, в тому числі з програми привласнення кадастрових номерів ділянкам, щодо входження спірної земельної ділянки в земельну ділянку, що належить ОСОБА_3, є не підтвердженою документально, а отже не може бути належним чином доказом.

Просила скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серії НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_7. Після її смерті відкрилась спадщина, і ОСОБА_5 08 лютого 2005 року звернулась із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_7. 08 лютого 2005 року ОСОБА_13 звернувся із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою, в якій від належної йому частки спадщини, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_7, він відмовився на користь дочки спадкодавця ОСОБА_5. Відповідно до довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 березня 2006 року № 541 ОСОБА_7 до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_4. 22 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Київської області Дудкіною Н.В. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємицею майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, є її дочка ОСОБА_5, яка проживає в АДРЕСА_4 і спадкове майно, на яке у вказаній частці видане це свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 1,4605 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Білогородської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, належної померлій ОСОБА_7, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_13, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів 14 грудня 2004 року на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 25 листопада 2004 року за № 497, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 4. Вказана земельна ділянка складається з сільськогосподарських угідь-1,4605 га (з них: ріллі-1,4605 га).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2015 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори О.В. Грисюк відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 1,9046 га (кадастровий номер № НОМЕР_4), цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яка належала ОСОБА_7, у зв'язку тим, що спадкоємцем ОСОБА_5 не надано правовстановлюючого документу на зазначене спадкове майно-оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи Першої Київської обласної державної нотаріальної контори до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7

Також встановлено, що на ім'я ОСОБА_7 був виданий Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_14 в тому, що на підставі рішення Києво - Святошинської районної державної адміністрації від 26 січня 2000 року № 35 їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Білогородка» розміром 2,55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

08 вересня 2004 року ОСОБА_7 видала довіреність, відповідно до якої згідно попередньої усної домовленості цією довіреністю уповноважила ОСОБА_6 бути її представником у всіх установах та організаціях, в тому числі органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, в органах земельних ресурсів, БТІ, містобудування та архітектури, та взагалі в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності з усіх питаннях приватизації земельної ділянки, що розташована на території с. Білогородка, Києво - Святошинського району, Київської області, КСП «Білогородка», площею 2,55 в умовних кадастрових гектарах, право на яку належить їй згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_14, після чого продати частину цієї земельної ділянки № 102 площею 1,91 га, за ціну та на умовах їй відомих.

Для чого ОСОБА_7 надала йому право: подавати необхідні заяви, отримувати довідки та документи, розписуватися за неї, підписувати будь-які угоди та договори, пов'язані з приватизацією та отриманням на її ім'я Державного акту на право приватної власності на землю на вказану земельну ділянку, замовити та отримати довідку про грошову нормативну оцінку та експертизу ринкову вартість вказаної земельної ділянки, підписати договір купівлі-продажу земельної ділянки, отримати належні їй гроші, нести всі витрати та виконувати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю. Ця довіреність була посвідчена Дудкіною Н.В., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори і зареєстрована в реєстрі за №1-2170.

Довіреність була видана без права передоручення та дійсна до восьмого вересня дві тисячі сьомого року.

Також встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відповідно до витягів з Журналу реєстрації доручень та дозволів і Журналу реєстрації звернень громадян щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, 07 лютого 2005 року надійшло клопотання 98 чоловік по КСП «АФ Білогородка», зміна цільового призначення, де під № 33 зареєстровано звернення ОСОБА_7 від 14 січня 2005 року, та в графі «Короткий зміст» вказано «зміна цільового призначення».

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області було видано розпорядження від 29 березня 2005 року №157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради», яким було вирішено: затвердити технічні документації із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок 98-ми громадянам, згідно додатку з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради; змінити використання земельних ділянок 98-ми громадянам, згідно додатку з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства; виготовити державні акти на право власності 98-ми громадянам, згідно додатку для ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради; доручити Києво - Святошинському районному відділу земельних ресурсів внести зміни в земельно-кадастрову документацію.

До даного розпорядження Києво - Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2005 року №157 додано список громадян-власників державних актів на право власності на землю в межах Білогородської сільської ради, де під №60 значиться ОСОБА_7, місце проживання: АДРЕСА_4, площа земельної ділянки-1,9046 га.

16 липня 2005 року на ім'я ОСОБА_7 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, відповідно до якого ОСОБА_7, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4, на підставі розпорядження Києво-Святошинської райдержадміністрації від 29 березня 2005 року №157, є власником земельної ділянки площею 1,9046 га, у межах згідно з планом, земельна ділянка розташована: Білогородська сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства.

Крім того, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений після смерті ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_7), а саме 18 серпня 2005 року, вбачається, що вона, ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_4, далі іменована «Продавець», від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 08 вересня 2004 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-2170 діє ОСОБА_6, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_2, далі іменована «Покупець», уклали цей договір про таке: 1. За цим договором продавець продала, а покупець купила земельну ділянку площею 1,9046 га, (19046кв.м.), розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (кадастровий номер НОМЕР_4).

Відчужувана земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, виданого 16 липня 2005 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №157 від 29 березня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №19. Цільове призначення земельної ділянки -ведення особистого селянського господарства. Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_16, 18 серпня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за №2-1970.

В подальшому, як зазначала позивач у позові, ОСОБА_2 був виданий 25 жовтня 2005 року Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,5439 га, на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року №2-1970 і №2-1973, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4, та кадастровий номер НОМЕР_15, виданий державний акт від 25 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_2.

Також ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16, що вона на підставі рішення Білогородської сільської ради від 26 грудня 2006 року 5 сесії 5 скликання є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11.

28 квітня 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 продала, а покупець ТОВ «Укрінвестстрой» купив земельну ділянку площею 8,3785 га, яка розташована в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11. В договорі зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16, виданого 25 квітня 2007 року Києво - Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішення Білогородської сільської ради від 26 грудня 2006 року 5 сесії 5 скликання, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 18. цільове призначення (використання) земельної ділянки-земля для житлової та громадської забудови.

18 травня 2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой» було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_17, згідно якого ТОВ «Укрінвестстрой» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2007 року № 1566 є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для житлової та громадської забудови.

23 травня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой», як продавцем, і ОСОБА_3, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой» продав, а покупець ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 8,3785 га, яка розташована в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_11, цільове призначення (використання) земельної ділянки-земля для житлової та громадської забудови.

14 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_18, згідно якого на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 травня 2007 року №1767 він є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 65.

Крім того,з матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2012 року Головне управління Держкомзему в Київській області звернулось до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області з клопотанням за № 10 про скасування розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року, як такого, що суперечить вимогам земельного законодавства, та про звернення до суду з позовом про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, в тому числі і на спірну земельну ділянку.

В клопотанні зазначено, що ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 1, 9046 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Білогородської сільської ради відповідно до Державного акту, зареєстрованого за № 0 від 14 грудня 2004 року. Відповідно до заяви ОСОБА_13 він та його дружина не зверталися до Києво-Святошинської райдержадміністрації щодо зміни використання земельних ділянок, які перебувають у їхній власності. У той же час розпорядженням Києво-Святошинської райдержадміністрації від 29 березня 2005 року № 157 затверджено технічні документації із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок та змінено використання земельних ділянок 98-ми громадянам (в тому числі ОСОБА_13 та ОСОБА_7) з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства. В клопотанні також зазначено, що без вилучення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам ОСОБА_13 і ОСОБА_7 видані державні акти для ведення особистого селянського господарства, які зареєстровані за № 20, № 19 від 16 липня 2005 року.

Згідно листа Головного управління Держкомзему в Київській області № 07-11-3/П-4942 від 12 березня 2012 року розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року прийнято з порушенням вимог ст. 12 ЗК України, а саме: без заяв землевласників ОСОБА_13 і ОСОБА_7 про зміну цільового призначення земельних ділянок. Крім цього, з вказаного листа вбачається, що на ім'я ОСОБА_7 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням на «для ведення особистого селянського господарства» без вилучення попереднього державного акта на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Згідно ж наявної в матеріалах справи копії архівного примірника Державного акта на право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_7 14 грудня 2004 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_23 в тому, що вона є власником земельної ділянки площею 1,9046 га, земельна ділянка розташована: Білогородська сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4.

Виконавчий комітет Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 09 липня 2010 року у відповіді зазначив, що стосовно того чи земельна ділянка площею 1,6393 га увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га, то 20 серпня 2005 року ОСОБА_2 зареєструвала 16 договорів купівлі-продажу на земельні ділянки площею 29,0665 га, в тому числі-1,6399 га на ім'я продавців ОСОБА_13 та 1,9046 га на ім'я ОСОБА_7.

Згідно наданої інформації Відділом Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області від 27 жовтня 2009 року і від 21 лютого 2013 року відповідно до програмного забезпечення по присвоєнню кадастрових номерів «Кадастровий офіс» земельна ділянка площею 1,9046 га в межах Білогородської сільської ради входить до складу земельної ділянки площею 8,3785 га з іншим кадастровим номером на ім'я ОСОБА_3. Згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_11, яка належить ОСОБА_3 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_18, цільове призначення «землі для житлової та громадської забудови», набутої на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2013 року № 1768, сформована за рахунок земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_4, НОМЕР_21, НОМЕР_22. ОСОБА_3 придбав земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_11 у ТОВ «Укрінвестстрой».

У відповіді Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області 21 січня 2016 року зазначено, що згідно даних НКС ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4 та НОМЕР_11 зареєстровані і згідно даних, наявних в Управлінні, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_11 була сформована за рахунок земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_4, НОМЕР_21, НОМЕР_15.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що смерть особи, яка видала довіреність, в даному випадку ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, тягне за собою припинення довіреності на ім'я ОСОБА_6, оскільки припинення існування одного з учасників правовідносин особистого характеру припиняє дію повноваження, вказаного в довіреності.

Однак, незважаючи на те, що ОСОБА_7 померла, ОСОБА_6 продовжував вчиняти від її імені дії по зміні цільового призначення спірної земельної ділянки, одержання державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7, а також і відчуження земельної ділянки покупця ОСОБА_2 продавцем ОСОБА_7, яка вже була померлою особою, що є незаконним з боку ОСОБА_6

Крім цього, ОСОБА_6, діючи як представник ОСОБА_7, вийшов за межі наданих йому довіреністю від 08 вересня 2004 року повноважень, серед яких не було таких, що стосувались зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, та подав до державних органів спрямоване на це звернення.

Саме у зв'язку з цим ГУ Держкомзему в Київській області наголошував на тому, що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відбулася без заяви землевласника про зміну цільового призначення земельної ділянки.

У зв'язку з цим під час зміни цільового призначення спірної земельної ділянки мало місце порушення п.2. Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502.

Згідно вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічна норма закріплена в ст.41 Конституції України, що є нормою прямої дії.

Ст.21 Земельного кодексу України унормовано, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмову державної реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Згідно положень ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями ст.41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно вимог ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до вимог ст.210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України (в редакції на час укладання першого спірного правочину): зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на вимоги ч.ч.1,2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

З огляду на ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За правилами ч.1 ст.238 ЦК України (в редакції на час видачі довіреності) представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно вимог ч.1 ст.240 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

За правилами ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України (в редакції на час видачі оспорюваної довіреності) передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності..

Згідно вимог ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Згідно вимог ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У відповідності до п.15 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Згідно з п.15 Перехідних положень ЗК України (в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження райдержадміністрації та першого продажу земельної ділянки) було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Пунктом 2 ч.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» визначено, що п.4 ч.1 ст.268 ЦК України виключається.

У відповідності до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Відповідно до п.1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (в редакції на час видачі оспорюваного державного акта 16 липня 2005 року), державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлюється, в тому числі, і на підставі рішення державної адміністрації про передачу у власність цієї ділянки.

Згідно з п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502, зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. До заяви (клопотання) додаються: а) копія державного акта на право власності на земельну ділянку; б) для громадянина - власника земельної ділянки - копія паспорта (серія, номер паспорта, коли і ким виданий та місце проживання), для юридичної особи - власника земельної ділянки - копія статуту (положення) та копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; в) документи щодо встановлених обмежень (обтяжень) та земельних сервітутів на використання земельної ділянки; г) обґрунтування необхідності зміни цільового призначення земельної ділянки із зазначенням її розміру.

Пунктом 12 вище вказаного Порядку передбачено, що рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.

З огляду на позицію, викладену у п.10 Постанові Пленуму Верховного суду України 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до вимог ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно вимог ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами вимог ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно вимог ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту прийняття спадщини іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За правилами ч.1 ст.238 ЦК України (в редакції на час видачі довіреності) представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно вимог ч.1 ст.240 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до вимог ст.247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Згідно вимог ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

З огляду на викладене, слід зазначити, що смерть особи, яка видала довіреність, в даному випадку ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, тягне за собою припинення довіреності на ім'я ОСОБА_6, оскільки припинення існування одного з учасників правовідносин особистого характеру припиняє дію повноваження, вказаного в довіреності.

Однак, незважаючи на те, що ОСОБА_7 померла, ОСОБА_6 продовжував вчиняти від її імені дії по зміні цільового призначення спірної земельної ділянки, одержання державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7, а також і відчуження земельної ділянки покупцю ОСОБА_2 продавцем ОСОБА_7, яка вже була померлою особою, що є незаконним з боку ОСОБА_6.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що видане розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2005 року №157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки ОСОБА_7 площею 1,9046га з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території Білогородської сільської ради, та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_12 від 16 липня 2005 року, кадастровий номер НОМЕР_4, виданий на ім'я ОСОБА_7 на підставі вказаного розпорядження в тому, що ОСОБА_7 є власником вказаної земельної ділянки площею 1,9046 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, а також і договір купівлі-продажу земельної ділянки про продаж ОСОБА_7 18 серпня 2005 року ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9046 га, розташованої на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий № НОМЕР_4, не можуть залишатись в силі та підлягають визнанню недійсними, оскільки вони прийняті, укладені і видані після смерті ОСОБА_7 в порушення вимог закону.

Крім того, слід також вказати, що зміну цільового призначення спірної земельної ділянки з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення особистого селянського господарства» на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №157 від 29 березня 2005 року, а отже, і саме розпорядження в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної ОСОБА_7, суд також визнає незаконним, так як в даному випадку ОСОБА_6, діючи як представник ОСОБА_7, вийшов за межі наданих йому довіреністю від 08 вересня 2004 року повноважень, серед яких не було таких, що стосувались зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, та подав до державних органів спрямоване на це звернення. Саме у зв'язку з цим ГУ Держкомзему в Київській області наголошував на тому, що зміна цільового призначення спірної земельної відбулася без заяви землевласника про зміну цільового призначення земельної ділянки.

У зв'язку з цим під час зміни цільового призначення спірної земельної ділянки мало місце порушення п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502. Даний факт є безумовною підставою для визнання оспорюваного розпорядження в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної ОСОБА_7, недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недійсність розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №157 від 29 березня 2005 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної ОСОБА_7, та державного акта Серії НОМЕР_7 на право власності на спірну земельну ділянку, слід вважати, що на час укладання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року дана земельна ділянка мала цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» і належала ОСОБА_7 на підставі державного акту Серії НОМЕР_23 від 14 грудня 2004 року на право власності на земельну ділянку.

Однак, станом на 18 серпня 2005 року п.15 Перехідних положень ЗК України містив пряму заборону на відчуження земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а тому необхідно стверджувати, що при укладанні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року мало місце порушення вимог ч.1 ст.203 ЦК України, що відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності даного правочину.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Слід зазначити, що метою договору доручення ОСОБА_7 від 08 вересня 2004 року є здійснення повіреним ОСОБА_6 прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом вчинення певних дій, тому повірений мав би діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту виданої ним довіреності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

За правилами ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

За правилами ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Представництво за вказаною довіреністю припинилось у зв'язку з смертю ОСОБА_7, оскільки припинення існування даної особи, як учасника правовідносин особистого характеру, припинило дію повноваження ОСОБА_6, вказаного в довіреності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У разі ж вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

В даному випадку ОСОБА_6 вчинялись дії після смерті ОСОБА_7, які не могли бути схвалені довірителем ОСОБА_7, бо остання померла на час їх вчинення, що було порушенням прав власника земельної ділянки ОСОБА_7

Відповідно до вимог чинного Цивільного кодекс України, що регулює правовідносини, що виникають у сфері спадкування, позивач ОСОБА_5 є такою, що прийняла спадщину в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_15, і має право на спадкування спірної земельної ділянки.

Згідно вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами вказаної ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_5, як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, прийняла у відповідності до вимог закону спадкове майно-земельну ділянку площею 1,9046 га, і оскільки відповідачами її право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер НОМЕР_4 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оспорюється та не визнається, тому її порушене право підлягає захисту.

Добросовісність же набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна від набувача, зокрема, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Враховуючи викладене, віндикаційні вимоги ОСОБА_5 про витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_3 підлягають задоволенню також і з тих підстав, що законодавство України з 01 січня 2002 року містить мораторій на продаж земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою є і спірна земельна ділянка, не допускається можливості зміни первісного власника такої земельної ділянки, окрім зміни його на його спадкоємця, в даному випадку ОСОБА_5, і також слід визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає в АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер земельної ділянки № НОМЕР_4 з цільовим призначенням- землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 8 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено і не надано суду належних доказів, що така шкода їй заподіяна відповідачем у справі.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_5 про визнання недійсним (скасування) права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 8,3785 га, кадастровий номер НОМЕР_11, цільове призначення-земля для житлової та громадської забудови, не підлягають задоволенню, оскільки чинним законодавством України не передбачено такий спосіб захисту, як визнання недійсним (скасування) права власності на майно, в даному випадку на земельну ділянку.

В апеляційній скарзі апелянт, пише про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що розпорядження Києво-Святошинської РДА №157 про надання дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки площею 1,9046 га прийнято 29 березня 2005 року, державний акт серії НОМЕР_7 прийнято 16 липня 2005 року, державний акт серії НОМЕР_18 площею 8,3785 га ОСОБА_3 видано 14 березня 2008 року, спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено 18 серпня 2005 року, і тому загальний строк позовної давності до вказаних правовідносин встановлюється ст. 257 ЦК України. Позивач ОСОБА_5 дізналась про порушення її права в березні 2006 року, коли отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому спірна земельна ділянка відсутня.

По вимогам щодо Державного акту від 16 липня 2005 року, договору купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року строк позовної давності про визнання їх недійсними сплинув наприкінці 2009 року. По вимогам щодо Державного акту на ім'я ОСОБА_3 від 14 березня 2008 року строк позовної давності про визнання його недійсним сплинув 15 березня 2011 року. По позовним вимогам щодо визнання недійсним розпорядження № 157 від 29 березня 2005 року строк позовної давності сплинув 30 березня 2008 року. ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом 14 січня 2015 року, більше як через три роки з часу прийняття (видачі) документів і укладення договору, тобто з пропуском позовної давності.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

У даному випадку не підлягає застосуванню строк позовної давності до заявлених вимог про визнання оскаржуваного розпорядження від 29 березня 2005 року № 157 недійсним, оскільки відповідно до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України включно до 14 січня 2012 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» №4176-VI від 20 грудня 2011 року, яким даний пункт було виключено, діяло правило, згідно з яким строк позовної давності до вимог про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи не застосовувався, а пп. 3 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень згаданого Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року до 15 січня 2015 року, особа має право звернутися до суду з такими позовними вимогами. З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву шляхом відправлення поштовим зв'язком Укрпошти 14 січня 2015 року, яка надійшла до суду 16 січня 2015 року, вхідний №919. У зв'язку з цим строк позовної давності для даної позовної вимоги на час розгляду даної справи не сплинув.

Строк позовної давності щодо інших позовних вимог розпочинається лише з моменту встановлення недійсності вище згаданого розпорядження, оскільки саме від нього залежало виникнення подальших спірних правовідносин. У зв'язку з цим у суду відсутні підстави для застосування наслідків закінчення строку позовної давності до даних вимог ОСОБА_5

Згіднозі ст.60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимог і заперечень, крімвипадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді