Провадження № 2/522/2420/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 місткої ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,за участю третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорі недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 02.09.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорі недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.07.2012 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, Свідоцтва про право власності на житло та витребування майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому ОСОБА_1 міської ради від 23.04.2002 року за № 166783. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 23.04.2002 року № 19-16460.Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2674. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь ОСОБА_1 міської ради. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року скасовано рішення суду 1-ї інстанції від 18.04.2013 року, ухвалено нове рішення, за яким у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради відмовлено. Ухвалою ВССУ від 20.11.2013 року рішення апеляційної інстанції від 02.07.2013 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишено без змін. Під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року стало відомо, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2013 року скасовані заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2012 року, знято арешт з квартири АДРЕСА_1.

Згодом, 21.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі за № 12 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2014 року, індексний номер: 10132937). 26.03.2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, (рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2014 року, індексний номер: 11919394). Вважаючи зазначені угоди недійсними, оскільки вони були укладені після набрання законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року позов ОМР було задоволено частково, витребувано нерухоме майно, а саме квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі, загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м., з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської ради.

26.05.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 20.04.2016 року по цивільний справі № 522/18322/15-ц та ухвалою суду від 08.06.2016 року вказану заяву було задоволено, заочне рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_11 (діє на підставі довіреності від 01.07.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені у цій справі, підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що у справі №522/10034/14-ц Прокурор Приморського району м. Одеси звертався з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_12, не предявляючи при цьому вимоги до ОСОБА_4, тобто був інший субєктний склад. Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, заявлених у позові.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_13 В (діє на підставі ордеру серії ОД №176974від 20.01.2016 року) позовні вимоги ОМР не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Підтримав пояснення, надані у письмових запереченнях від 31.10.2016 року (а.с.178-182).

У судове засідання не зявились відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та третя особа приватний нотаріус ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5, хоча всі повідомлялися належним чином у встановленому порядку про час, дату та місце судового засідання.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали витребуваних для огляду цивільних справ №522/10034/14-ц, №1522/16125/12, вислухавши пояснення представника відповідача, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №1522/16125/12 за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, Свідоцтва про право власності на житло та витребування майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради було задоволено (а.с.12-18).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та рішення суду 1-ї інстанції від 18.04.2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради відмовлено (а.с.19-22).

Судами за розглядом вищевказаної цивільної справи були встановлені наступні обставини.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 23 листопада 1991 року № 331 було затверджено Положення про житловий будинок для постійного проживання одиноких осіб та подружніх пар пенсійного віку по по вул.. Педагогічній, 24, в м. Одесі. Поселення здійснювалось на підставі ордерів, що видавалися виконавчими комітетами районних рад.

На підставі ордеру № 49 серії ЦР, який виданий виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 26 лютого 1992 року, у квартиру АДРЕСА_3 вселилася ОСОБА_14

У 2002 році спірна квартира приватизована на ім'я ОСОБА_14П, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 2002 року. Судами також встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була відчужена за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року, який укладений представником ОСОБА_14 за довіреністю ОСОБА_7, та ОСОБА_8 Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2010 року ОСОБА_8 продала спірну квартиру ОСОБА_3.

Судами також встановлено, що ОСОБА_14 звернулась до правоохоронних органів із заявою, яку мотивувала тим, що заяву на приватизацію спірної квартири вона не підписувала та не мала намірів зазначену квартиру приватизовувати і не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій. За результатами розгляду вказаної заяви відділом ОГУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу № 5 за ознаками злочину, що передбачений частиною 2 статті 190 КК України за фактом привласнення шляхом шахрайства квартири АДРЕСА_3. Згідно висновку експерта науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру № 1173 від 19 серпня 2011 року рукописний текст та підписи у відповідних заявах та довідках виконані не ОСОБА_14, але однією особою.

07.01.2012 року ОСОБА_14 померла.

20.11.2013 року ухвалою ВССУ за касаційною скаргою ОСОБА_1 міської ради вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишено в силі (а.с.23-28). При цьому, ВССУ в ухвалі суду від 20.11.2013 року відзначив, що задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_14 не мала наміру приватизовувати квартиру АДРЕСА_3, яка належала територіальній громаді м. Одеси, а тому спірна квартира вибула з власності територіальної громади незаконно і підлягає поверненню.

Таким чином, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року визнано недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому ОСОБА_1 міської ради від 23.04.2002 року за № 166783, визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 23.04.2002 року № 19-16460. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2674. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь ОСОБА_1 міської ради, набрало законної сили.

06.04.2015 року за заявою Прокуратури Приморського району м. Одеси ухвалою суду було встановлено наступний порядок і спосіб виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12:

- встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12 є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 за територіальною громадою в особі ОСОБА_1 міської ради.;

- встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року № 1522/16125/12 є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 (справа №1522/16125/12, а.с.219).

Також на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №1522/10034/14 за позовом заступника прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та скасування реєстрації права власності.

За розглядом даної справи Приморським районним судом м. Одеси було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.05.2014 року № 21474206, спірна квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_3 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_5 26.03.2014 року.

22.12.2014 року Приморським районним судом м. Одеси по даній справі №1522/10034/14 було винесено заочне рішення, яким позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради задоволено: визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_5 від 26.03.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 міської ради квартиру АДРЕСА_5; скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6.

Зазначене рішення ніким не оскаржувалось та набрало законної сили 05.01.2015 року та підлягає обовязковому виконанню

Усі рішення ОСОБА_1 міська рада отримала, про що свідчать розписки у матеріалах цивільних справ.

Ухвалою суду від 14.07.2015 року було розяснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2014 року за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння та скасування реєстрації права власності в частині того, що вказане рішення є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6.

Під час виконання вказаного вище рішення від 22.12.2014 року виявилося, що нотаріусом, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6, не посвідчувався договір купівлі-продажу даної квартири між ОСОБА_2 та саме ОСОБА_3 Проте нотаріусом зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру, яку вона придбала згідно з договором купівлі-продажу від 26.03.2014 р. в іншої особи, яка в свою чергу раніше придбала у ОСОБА_3

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно листа ОСОБА_1 місцевої прокуратури №3 від 04.11.2016 року, вищезазначена ухвала суду від 14.07.2015 року була направлена на адресу приватного нотаріуса ОСОБА_5, однак її виконання є неможливим, оскільки нотаріус не посвідчував договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Виконання судового рішення по цивільній справі №522/10034/14-ц у частині скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру є неможливим.

Судом також встановлено, що 21.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі за №12 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2014 року, індексний номер 10132937).

26.03.2014 року квартира АДРЕСА_5 була продана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 (а.с.10-11). Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5 та зареєстровано у реєстрі за №881.

З п.1 вказаного договору суд вбачає, що ОСОБА_4 володіла вказаною квартирою на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10 від 21.01.2014 року за реєстровим №12. Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10 за №16490773 від 21.01.2014 року, номер запису про право власності: 4340919, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

Звертаючись 02.09.2015 року до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_1 міська рада просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 21.01.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі за №12; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 26.03.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №881; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 міської ради квартиру АДРЕСА_8.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ).

Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ЦК (ст..2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;

Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст.. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст..92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено визнання правочинів недійсними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК (правова позиція, висловлена Верховного Суду України постанові від 6.07.2011 року у справі № 6-28595св09, у постанові від 26.06.2013 року у справі №6-58цс13).

Стаття 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5, , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується також випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2674, та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь ОСОБА_1 міської ради, суд вбачає, що на теперішній час спірна квартира №17 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі ОСОБА_1 міської ради.

При цьому суд вбачає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 21.01.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі за №12; та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 26.03.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №881, були вчинені після недійсного правочину, а саме після купівлі-продажу спірної квартири, договір про який 15.04.2003 року укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_9.

Таким чином, суд вбачає, що позовні вимоги ОМР про визнання оскаржуваних договорів недійсними задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог ОМР до ОСОБА_2 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 міської ради квартиру АДРЕСА_8 суд відмовляє з тих підстав, що вказані позовні вимоги вже були вирішенні судом за розглядом цивільної справи №1522/10034/14, рішення по якій винесено 22.12.2014 року.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 міської ради.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 56, 57, 60, 61, 64, 84,88, ст.169, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.ст.. 1, 2, 11, 15, 16, 203,215, 319, 321, 346, 387, 388, 391, ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,за участю третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорі недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України

Суддя: Домусчі Л.В.

09.11.2016