Провадження № 2/761/5022/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Шлюб між сторонами було розірвано та на даний час дитина проживає з позивачкою, яка повністю її утримує та виховує, оскільки відповідач останнім часом самоусунувся від надання коштів на утриманні дитини, хоча працює та отримує заробітну плату. Дитина потребує лікування та спеціалізованого харчування, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 2013 року і до досягнення повноліття дитини.

В судовому представник позивача заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав.

Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився, поважності причин неявки до суду не повідомив, заперечення на позов не подавав.

Суд, керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України та за згоди представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення.

Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем 07.09.2001 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 07.09.2001 року (а.с.5).

Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.09.2001 року), та його батькам записані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.7).

15 квітня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 6).

Згідно пояснень позивача на даний час сторони проживають окремо та кошти на утримання дитини відповідач не надає, тому син ОСОБА_5 перебуває на утриманні матері ОСОБА_1

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що відповідач коштів на утримання дитини не надає, матеріально не допомагає у необхідному для нормального життя дитини.

Як зазначено у ст.13 Сімейного кодексу України (далі СК України), частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII ( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Між тим, згідно із ч. 1 ст. 191 СК, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК).

Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині або непрацездатній особі; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини.

При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вбачається, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Так, позивачкою не обґрунтовано, які конкретно дії, спрямовані на отримання аліментів, нею вчинялись, не обґрунтовано, які дії, спрямовані на ухилення від надання утримання дитині, вчинені відповідачем.

З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому аліменти слід стягнути від дня пред'явлення позову до суду, тобто з 14.04.2016 року.

В той же час вимога позивачки про стягнення з відповідача аліментів починаючи з дати пред'явлення позову, є обґрунтованою, оскільки обв'язок відповідача утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений законом.

Враховуючи, що відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на користь останньої на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі - 3000 грн. щомісячно з індексацією стягуваних сум відповідно до Закону, до досягнення ним повноліття, починаючи з 14 квітня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі - 551,20.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 13, 180, 182, 185, 192 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 82, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 224, 294, 296, 243, 367 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 3 Конвенції про права дитини, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2, аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі - 3000 грн. щомісячно з індексацією стягуваних сум відповідно до Закону, до досягнення ним повноліття, починаючи з 14 квітня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 в межах суми платежу за один місяць, а саме в розмірі - 3000 грн. підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі - 551 грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: