АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8783/16 Справа № 199/1446/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретареві Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 04 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора) про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з позовом, яким просив визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4, посилаючись на те, що не мав наміру відмовлятись від спадщини, помилився стосовно обовязків відповідачки, від якої взамін відмови від спадщини сподівався отримати інші блага (догляд, моральну підтримку, продовження ведення спільного господарства у спільній квартирі), був введений нею в оману та відчував її тиск.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського райсуду м.Дніпропетровськ від 04.11.2016р. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові за такими підставами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсною його відмови від спадщини, суд першої інстанції посилався як на необгрунтованість позовних вимог, так і на сплив позовної давності. З вказаним висновком суду першої інстанції у повному обсязі не можна погодитись.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.09.1998р. власниками квартири АДРЕСА_1 зазначені ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.8). Свідоцтва про право власності на житло зареєстроване в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.64).

29.04.2008р. померла ОСОБА_4 дружина ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 (а.с.звор.58,62).

03.09.2008р. Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою у Спадковому реєстрі зареєстровано відкриття спадкової справи після померлої ОСОБА_4 (а.с.57,59). 03.09.2008р. до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 подано заяву про відмову від спадщини на користь дочки померлої - ОСОБА_3 (а.с.58).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1,6 ст.1273 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори протягом встановленого ст.1270 ЦК України строку для прийняття спадщини та може бути відкликана протягом цього ж строку. За положеннями ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про відмову ОСОБА_2 у передбачений законом шестимісячний строк та про відсутність підстав для визнання заяви від прийняття спадщини недійсною, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за його необгрунтованістю.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неправильність висновку суду про необгрунтованість позову безпідставні, суперечать діючому законодавству та обставинам справи. Відповідно до вимог ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, зокрема, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Як у тексті позовної заяви, так і в апеляційній скарзі містяться загальні посилання на вказані статті, однак при цьому взагалі відсутні обставини, які б свідчили про наявність передбачених ними підстав для визнання правочину недійсним, зокрема, про вчинення правочину дієздатною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати (ст.225 ЦК України), вчинення правочину під впливом насильства (ст.231 ЦК України) та вчинення правочину під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК України). Що стосується підстав, передбачених для визнання правочину недійсним як вчиненого під впливом помилки (ст.229 ЦК України) та вчиненого під впливом обману іншою стороною правочину (ст.230 ЦК України), то належних доказів на підтвердження існування вказаних підстав ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять. Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не знав, що підписує заяву про відмову від спадщини, оскільки вона виготовлена на бланку нотаріуса, не можуть бути прийняті до уваги. Вказана заява містить не лише підпис ОСОБА_2, а й вчинений ним власноручно запис саме про відмову від спадщини, який і свідчить про його дійсний намір (а.с.9). При цьому згідно закону відмова від спадщини не повинна передбачати будь-яких умов та застережень. Як з позовної заяви, так і з апеляційної скарги вбачається, що фактично спір виник внаслідок припущень ОСОБА_2, що його право власності на квартиру, у якій він був основним наймачем та яку дозволив приватизувати будуть порушуватись відповідачем та її сином у майбутньому. Однак доказування на припущеннях згідно ч.4 ст.60 ЦПК України ґрунтуватись не може, а посилання на можливе виникнення порушень його права у майбутньому не є підставою для визнання відмови від спадщини недійсною. Крім того, згідно ордера чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 надана ОСОБА_2 усю сімю, у тому числі, і на ОСОБА_3 як члена сімї (а.с.7). На даний час йому на праві власності належить частина вказаної квартири і його право власності на неї відповідачем не заперечується. Доводи апеляційної скарги, які стосуються розгляду вказаної справи окремо від справи за розглянутим позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину вказаної квартири у порядку спадкування (а.с.75,76,125,126), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такий розгляд не вплинув на правильність вирішення даного спору за іншим предметом по суті.

Враховуючи наведене, підстав для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Між тим, відмовляючи у задоволенні позову не лише на підставі його необґрунтованості, а й одночасно у звязку із пропуском ОСОБА_2 строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові, який є обґрунтованим та доведеним. У разі, якщо позов є необґрунтованим, то і відмова у його задоволенні повязується саме з його необгрунтованістю. Враховуючи зазначені вимоги закону та обставини, рішення суду першої інстанції на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові з виключенням зайво вказаної судом підстави відмови у позові - за спливом позовної давності. У звязку з цим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 04 листопада 2016 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.