29 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обʼєднання «Запоріжжя» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обʼєднання «Запоріжжя» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 23 березня 1991 року він працював на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя», правонаступником якого є приватне акціонерного товариство «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» (далі - ПрАТ «ТМО «Запоріжжя»), на підставі безстрокового трудового договору. 14 квітня 2004 року з ним був укладений контракт про роботу на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» з дати укладення контракту до 14 квітня 2009 року. Відповідно до наказу від 14 квітня 2009 року № 24-к/1 трудовий договір з ним був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. По завершенню дії контракту 14 квітня 2009 року з ним не був проведений розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, однак в цей день він знаходився на роботі. Про нараховані суми, належні йому при звільненні, власник або уповноважений ним орган йому не повідомив. Листом від 23 червня
2014 року за № 1/58 за підписом директора ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» йому було повідомлено, що на час його звільнення були нараховані: заробітна плата за період з 01 до 14 квітня 2009 року в розмірі 2 953 грн 71 коп.; надбавка 1 476 грн 86 коп.; компенсація за невикористану відпустку в розмірі 43 230 грн 78 коп.
За твердженням директора підприємства розрахунок проведений з ним по частках в період з 14 квітня 2009 року до 01 серпня 2009 року шляхом виплати коштів через касу підприємства, і на теперішній час заборгованості по виплаті розрахункових коштів при звільненні підприємство перед ним не має. Вважав, що це не відповідає дійсності і не підтверджено відповідними бухгалтерськими документами.
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 змінив розмір позовних вимог у зв'язку з тим, що до матеріалів справи були долучені платіжні відомості та видаткові касові ордери щодо отримання ним грошових сум у період з
01 квітня 2009 року до 20 липня 2009 року. Він не визнавав ці виплати, як розрахунок при звільненні, але бажав врахувати суми цих виплат у своїх позовних вимогах і скорегувати суму заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку.
Вказав, що станом на 14 квітня 2009 року кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки за період роботи у закритому акціонерному товаристві «Територіальне міжгалузеве об'єднання «Запоріжжя» складала не 136 днів з яких йому була нарахована підприємством компенсація у розмірі 43 230 грн 78 коп., а 340 днів, що підтверджується довідкою, а при розрахунку у зв'язку зі звільненням 14 квітня 2009 року йому належало до виплати 72 699 грн 77 коп.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 01 по 14 квітня 2009 року, надбавку за рівень кваліфікації, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за час роботи у відповідача в загальному розмірі 72 699 грн
77 коп. у зв'язку із закінченням строку дії контракту від 14 квітня 2004 року і звільненням, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2009 року по день ухвалення рішення суду.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня

2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня

2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня

2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем вчасно у період, який ним був зазначений у заяві, тобто до 01 серпня 2009 року, про що є відповідні виписки з державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо отримання ОСОБА_4 виплат за період з 01 квітня 2009 року до

30 вересня 2009 року, платіжні відомості.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював в ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» у період з 23 березня 1991 року до 14 квітня 2004 року на посаді генерального директора на підставі безстрокового трудового договору, а з

14 квітня 2004 року до 14 квітня 2009 року на підставі контракту. 14 квітня 2009 року трудовий контракт з позивачем був припинений на підставі п. 2

ст. 36 КЗпП України.

Згідно з наказом від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 контракт з ОСОБА_4 був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 1999 року за 136 календарних днів.

Із зазначеним наказом, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі. При цьому наказ ОСОБА_4 не оскаржувався, тому є дійсним.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем вчасно та у період, який ним був зазначений у заяві.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обʼєднання «Запоріжжя» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова В.О. Кузнєцов