РІШЕННЯ

Іменем України

10.11.2016 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьнікової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за борговою розпискою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.06.2008 року ОСОБА_2 під розписку отримав кошти в розмірі 5000 доларів США, пізніше 04.06.2009 року ОСОБА_2 під розписку отримав кошти в розмірі 5000+3000 доларів США, додатково 22.07.2009 року ОСОБА_2 під розписку отримав кошти в розмірі 1000+300 доларів США. ОСОБА_1., надав, а відповідач під розписку отримав грошові кошти в сумі 14300 доларів США. Вищезазначені розписки не містять кінцевої дати повернення боргу і є безстроковими. За рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року по справі №2/1326/240/2012 було визнано, що дані розписки не вбачаються судом як аванс за надання послуг згідно договору та виконання проектних робіт від 19 червня 2009 року. А отже є звичайними борговими розписками. Тобто рішенням суду встановлено, що факт надання коштів та факт того, що надані є позикою. Оригінали розписок були вилучені судом та знаходяться в матеріалах справи №1326/240/12. Також позивач зазначає, що в ухвалі Апеляційного суду Львівської області по справі №1326/240/12 сказано, що отримання зазначених коштів відповідач не заперечив, однак чи стосувалися ці кошти розробки проекту на будівництво житлового будинку м.Ірпінь чи взятих інших зобовязань, які були між сторонами не вбачається, це вдруге доводить гроші відповідачем були отримані та факт отримання коштів підтверджено розпискою. 30.12.2013 року позивач надіслав відповідачеві письмову вимогу, згідно розписки та положенням діючого цивільного законодавства, щодо повернення заборгованості, на що відповідач не прореагував та не повернув грошові кошти. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання. Просить стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 14300 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 18.03.2016 року становить 381 809 грн 604 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав аналогічні пояснення, просив позов задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити в задоволенні такого за безпідставністю. В своїх письмових заперечення вказує, що надані позивачем копії розписок від 04.06.2009 року, 19.06.2008 року, 22.07.2008 року не містять умов отримання грошових коштів в борг та зобовязання про повернення отриманих грошових коштів, тому дані розписки не можуть підтверджувати наявність боргових зобовязань. Саме через відсутність в ОСОБА_2 будь-яких боргових зобовязань перед ОСОБА_1, позов не підлягає до задоволення. Також вказує, на те що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року в задоволенні позову про стягнення суми відмовлено. Дане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.06.2013 року. Також вказує, на те що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року, яке набрало законної сили 18.06.2013 року, встановлено, що розписка від 22.07.2009 року про отримання ОСОБА_2 1300,00 дол. США не може бути належним доказом, оскільки не містить відомостей про те хто надав ці кошти. Просить винести рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою у звязку із безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом, 04.06.2009 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі вісім тисяч доларів (5000 + 3000). У звязку з чим отримав дані кошти з даної розписки не вбачається.

Згідно розписки від 19.06.2008 року ОСОБА_2, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав аванс на розробку проекту житлового будинку на стадії «ескізний проект» у розмірі 5 тисяч доларів США.

Згідно розписки від 22.07.2008 року ОСОБА_2 отримав аванс на розробку проекту впорядкування фасадів на території житлового будинку с.Ясногородка, та влаштування гаражу в с.Романівка 1000+3000(1300доларів США).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми відмовлено. Вказаним рішення було встановлено що між сторонами виникли зобовязальні відносини відповідно до договору, який був укладений на виконання проектних робіт від 04.06.2009 року. Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 19.06.2008 року отримав від ОСОБА_1 на розробку ескізного проекту 5000 доларів США, 04.06.2009 року отримав 8000 доларів США. Згідно розписки від 22.07.2009 року ОСОБА_2 отримав аванс у розмірі 1300 доларів. В рішенні Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року судом не бралося до уваги розписка від 22.07.2008 року, оскільки з даної розписки не вбачалося хто надав відповідачу аванс, а тому вказана розписка визнана судом неналежним доказом.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.06.2013 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2015 року (справа № 6-63цс13) досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Із вищенаведеного вбачається, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Однак, всупереч зазначеним вимогам, копія розписки від 04.06.2009 року, копія розписки від 19.06.2008 року, а також копія розписки від 22.07.2009 року, які позивач долучив до матеріалів справи, не містить вказівки на дату повернення грошових коштів та зобовязання про їх повернення.

Згідно із ст.ст.58,60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити на підставі того, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів укладення між сторонами договору позики.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, , cуд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10днів з дня його проголошення.

Суддя Ванівський Ю.М.