Провадження № 2/761/4860/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
02 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді: Волошина В.О.
при секретарі: Гончар Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -
До судового засідання представник позивача подав на адресу суду клопотання, в якому заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи і просить розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача.
Відповідачка, про час і місце судового розгляду оповіщалась у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилась, про поважність причин неявки суду не повідомила та не просила розглядати справу у її відсутність, свого представника до суду не направила, заперечення проти позову не подавала.
Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Даних, які б свідчили про повне повернення відповідачкою ОСОБА_2 вищезазначених коштів судом не встановлено.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача ОСОБА_2 виникли зобов'язання перед позивачем ОСОБА_1, які передбачені ст. 1049 ЦК України.
Підтвердженням укладення договорів позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.
Стосовно вимог позивача про стягнення на свою користь з відповідачки 3% річних за період часу з 21 серпня 2015р. по 25 лютого 2016р. по розписці від 31 липня 2015р. (а.с. 14), то вони підлягають частковому задоволенню за період часу з 22 серпня 2015р. (перший день прострочення належного виконання зобов'язання) по 25 лютого 2015р. (як зазначено позивачем у позовній заяві); за період часу з 25 серпня 2015р. по 25 лютого 2016р. по розписці від 20 серпня 2015р. (а.с.15 ), вони також підлягають частковому задоволенню за період часу з 26 серпня 2015р. (перший день прострочення належного виконання зобов'язання) по 25 лютого 2015р. (як зазначено позивачем у позовній заяві), з наступних підстав.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Вимоги про нарахування 3% річних на суми 3000,0 дол. США та 7500,0 дол. США по розписці від 20 серпня 2015р. (а.с. 16) також не підлягають задоволенню, так як зазначені суми не є новими сумами боргу, а є лише погодження сторін щодо умов повернення раніше наданої позики (нові строки та частина боргу), а також, фактично передбачає подвійне нарахування 3% річних на залишок боргу по грошовому зобов'язанню.
Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення процентів у розмірі 511561,18 грн. (проценти на рівні облікової ставки НБУ) оскільки, позивачем та його представником не надано розрахунок, який би відповідав спірному періоду та не зазначено правильно розмір облікової ставки НБУ.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6890,0 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 224, 229, 232, 294 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 549, 610 - 612, 625, 627, 638, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договорами позики від 31 липня 2015р. та 20 серпня 2015р. на загальну суму 1331080 /один мільйон триста тридцять одна тисяча вісімдесят / грн. 77 коп.; судовий збір у розмірі 6890,0 /шість тисяч вісімсот дев'яносто / грн.
В решті позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: