Ленінський районний суд м.Харкова
29 грудня 2016р. Справа №64210335/15-ц Провадження №2/642/119/16
Суд у складі: Головуючого судді Євтіфієв В.М.;
Секретаря Зінченко А.Ю.;
За відсутності позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2;
розглянув у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказав, що він звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району. Суддя Єрмоленко рішенням відмовив йому в позові, яке було скасовано Апеляційним судом. Після скасування рішення суду, справу було прийнято суддею Гаврилюк С.М. рішенням також відмовила у позові, яке було скасовано Апеляційним судом.
Відповідач в наданих запереченнях не погодився з позовними вимогами, та вимагала відмовити в задоволенні позову, т.я. відповідач будучи суддею діяла у порядку та спосіб встановлений законом.
Позивач на позові наполягав, що вказав в телефонограмі наданої суду. Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, суд встановлені наступні факти та обставини:
Згідно частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи мотивування позовних вимог, заперечення щодо заявлених вимог, судом встановлено, що позивач звертався до суду за захистом прав. Підставою заявлених вимог є рішенням суду яким позов було повернуто позивачу з підстав не усунення недоліків в наданий строк.
Статтею 23 ЦК України визначено: Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1176 ЦК України визначено: Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що позивачем не надано суду доказів про заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, незаконними діями судді, як того вимагає положення закону. Само по собі, прийняте рішення суддею, не може свідчити про незаконність таких дій, та заподіянням позивачу означеним позивачем шкоди.
Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, заподіяну йому діями судді Жовтневого районного суду м. Харкова - Гаврилюк Світлани Михайлівни, під час ухвалення нею судових рішень. На думку позивача судові рішення ухвалені вказаним суддею порушенням норм закону.
Таким чином, позовні вимоги безпосередньо повязані з процесуальними діями судді Жовтневого районного суду м. Харкова Гаврилюк С.М., під час розгляду нею справ за участю позивача.
У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним.
Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», зазначено, що згідно частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Проте в зазначених вище випадках між позивачем та суддею (відповідачем) такі правовідносини не виникають.
Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.
Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».
Таким чином, на сьогодні - чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.
На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Отже, позивач відповідно до вимог, передбачених статтями 291-294 ЦПК України, має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у випадку, якщо суд вирішив питання про його права та обов'язки.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дана заявлені позовні вимоги до судді при виконання нею безпосереднього обовязку про відправлення правосуддя не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 7, 10, 11, 57, 88, 130, 174, 209, 212-215, 218, ЦПК України, -
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, відмовити.
Рішення суду може бути переглянуто судом який його ухвалив за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, яка повинна бути подана до Ленінського районного суду м.Харкова, протягом 10ти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення або отримання копії рішення особами, які беруть участь у справі але не були присутні у судовому засіданні.

Суддя: В.М.Євтіфієв