Справа № 168/625/16-ц Провадження № 22-ц/773/1804/16 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Категорія: 55 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А. ,

суддів - Русинчука М.М., Матвійчук Л.В.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Хуторок» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, вимагаючи стягнути з Приватного підприємства (далі ПП) «Хуторок» 2900 грн. заборгованості по заробітній платі.

Позивач зазначав, що з 25 березня по 24 червня 2016 року він працював в ПП «Хуторок» на посаді продавця.

24 червня 2016 року в магазині, яке належить підприємству, була проведена ревізія товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої виявлено нестачу товару на суму 7970 грн. 22 коп.

На погашення суми нестачі з нього було утримано заробітну плату за травень і червень 2016 року в розмірі 2900 грн.

Збільшивши в ході розгляду справи свої позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд стягнути в його користь із відповідача 18547 грн. 50 коп. невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та упущену вигоди.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Хуторок» на користь ОСОБА_1 3954 грн. 66 коп. заборгованості по заробітній платі, без утримання податків й інших обовязкових платежів. В решті позову відмовлено.

Також стягнуто з ПП «Хуторок» в дохід держави 117 грн. 52 коп. судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 28 листопада 2016 року виправлено описку, допущену в тексті вступної та резолютивної частини вищевказаного рішення суду, а саме: в абзаці 2 резолютивної частини замість «Даниловича» змінено на «Давидовича».

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просив його скасувати й ухвалити нове рішення про стягнення в його користь 5985 грн. 76 коп. заборгованості.

Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися. При цьому, позивач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем неправомірно відраховано із заробітної плати позивача за травень-червень 2016 року 2680 грн. 64 коп. на покриття нестачі. Крім того, суд також вважав, що відповідач всупереч вимогам ст.ст.106, 115 КЗпП України не виплатив позивачу при звільненні понадурочні за квітень-червень 2016 року в сумі 866 грн. 16 коп. та 435 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Водночас, суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення упущеної вигоди, оскільки позивачем не доведено того, що невиплата роботодавцем заробітної плати призвела до упущення ним доходу в сумі 18547 грн. 50 коп.

Вважаючи правильними висновки суду першої інстанції щодо підставності задоволених позовних вимог, колегія суддів разом з тим не погоджується із розміром присудженої до стягнення суми.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 28.03.2016 року по 24.06.2016 року працював на ПП «Хуторок» на посаді продавця із встановленням йому місячної мінімальної заробітної плати (а.с.4, 44-45).

28 березня 2016 року між ПП «Хуторок» та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.5).

24 червня 2016 року на підприємстві було проведено ревізію, в ході якої виявлено нестачу товару на суму 7970 грн. 22 коп., половину якої в розмірі 3985 грн. 11 коп. за рішенням роботодавця вирішено покрити за рахунок відрахування із заробітної плати позивача ОСОБА_1 за травень-червень 2016 року.

Як убачається із наданих суду письмових доказів та не заперечується відповідачем, у травні та червні 2016 року позивачу була нарахована, однак не виплачена (утримана в рахунок відшкодування спричиненої нестачею шкоди) заробітна плата в загальній сумі 2680 грн. 64 коп.

Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Таким чином, враховуючи, що розмір середнього місячного заробітку позивача, який дорівнює мінімальній заробітній платі, значно менший від суми спричиненої ним, на думку роботодавця, шкоди і при цьому працівник не погодився із таким відрахуванням, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неправомірний характер дій відповідача щодо невиплати позивачеві заробітної плати за травень-червень 2016 року, надурочних за квітень-червень 2016 року, а також грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки та щодо непроведення із позивачем повного розрахунку при звільненні, як того вимагають ст.ст.83, 115, 116 КЗпП України.

Разом з тим, судом першої інстанції допущено помилку при визначенні розміру такої заборгованості.

Так, на підставі табелів обліку робочого часу та пояснень сторін судом першої інстанції правильно встановлено, що у відповідності до ст.50 КЗпП України на ПП «Хуторок» встановлено 40-годинний робочий тиждень з підсумованим обліком робочого часу.

У квітні та травні 2016 року позивачем було відпрацьовано по 15 робочих днів, а в червні 2016 року 12 робочих днів, причому тривалість робочого дня становила 13 робочих годин.

Визначені Міністерством праці та соціальної політики України норми тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні становлять на 2016 рік: у квітні 168 годин, у травні 152 години, у червні 159 годин.

Таким чином, у квітні позивачем було відпрацьовано надурочно 27 робочих годин (15 робочих днів х 13 робочих годин = 195 год.; 195 год. 168 год. = 27 год.); у травні 43 надурочних годин (15 робочих днів х 13 робочих годин = 195 год.; 195 год. 152 год. = 43 год.), у червні 22 надурочних години (12 робочих днів х 13 робочих годин = 156 год.; 156 год. 134 год. (норма тривалості робочого часу пропорційно відпрацьованим дням) = 22 год.)

Відповідно до ст.106 КЗпП України, у разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому, частинами першою і другою цієї статті, зокрема - в подвійному розмірі годинної ставки.

Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір мінімальної заробітної плати у 2016 році становить у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, у погодинному розмірі: з 1 січня - 8,29 гривні, з 1 травня - 8,69 гривні.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача надурочні : за квітень 447 грн. 66 коп. (27 надурочних годин х (8,29 грн./год. х 2) = 447 грн. 66 коп.), за травень 747 грн. 34 коп. (43 надурочних години х (8,69 грн./год. х 2) = 747 грн. 34 коп.), за червень 382 грн. 36 коп. (22 надурочних години х (8,69 грн./год. х 2) = 382 грн. 36 коп.).

Неправильним є також і зроблений судом розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Так відповідно до абз.2 п.2, п.7 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата для оплати часу щорічної відпустки обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. При цьому, нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Заробітна плата позивача у розрахунковому періоді (квітень травень 2016 року) становила 1378 грн. та 1450 грн. на місяць відповідно. За вирахуванням святкових та неробочих днів даний розрахунковий період містить 58 календарних днів.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача, який має бути взятий за основу для нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки становить 48 грн. 76 коп. ((1378 грн. + 1450 грн.) : 58 календарних днів = 48 грн. 76 коп./день).

З урахуванням наведенного підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація за невикористані ним 6 календарних днів щорічної відпустки 292 грн. 56 коп. (48,76 х 6 = 292,56).

Отже, загалом з відповідача слід стягнути на користь позивача 4523 грн. 42 коп., в числі яких: 447 грн. 66 коп. надурочних за квітень 2016 року, 747 грн. 34 коп. надурочних та 1450 грн. зарплати за травень 2016 року, 382 грн. 36 коп. надурочних та 1203 грн. 50 коп. за червень 2016 року, 292 грн. 56 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Дана сума вказана без утримання податків та інших обовязкових платежів.

І оскільки при визначенні розміру присуджених до стягнення сум суд першої інстанції припустився помилки, то в цій частині оскаржуване рішення слід змінити, стягнувши з ПП «Хуторок» в користь ОСОБА_1 4523 (чотири тисячі пятсот двадцять три) грн. 42 коп. заробітної плати без утримання податків та інших обовязкових платежів.

Водночас колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди в сумі 18547 грн. 50 коп. внаслідок недоотримання ним частини заробітної плати.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що вказана сума, яка розрахована позивачем виходячи з розміру невиплаченої йому з вини роботодавця частини заробітної плати, помноженої на коефіцієнт торгової націнки на спиртогорілчані вироби 1,35, в розумінні ст.22 ЦК України обєктивно не може вважатись упущеним доходом позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо вказаної обставини, ідентичні обґрунтуванню, викладеному у позовній заяві, є за своєю суттю лише довільним тлумаченням фактів та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів відповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України змінює розподіл судових витрат та стягує на підставі ч.3 цієї ж статті з відповідача на користь держави 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору (в розмірі встановленої пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» мінімальної ставки).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 18 листопада 2016 року в даній справі змінити.

Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Хуторок» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Хуторок» в користь ОСОБА_1 4523 (чотири тисячі пятсот двадцять три) грн. 42 коп. заробітної плати без утримання податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути Приватного підприємства «Хуторок» в дохід держави 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді