Справа № 461/3467/16 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/6737/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.,

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: прокурора Панькевич Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Бурка В.В.» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2016 року у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Прокуратури Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник ФГ «Бурка В.В.» - Бурка Валерій Володимирович. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта суд не повно з»ясував обставини, що мають значення для справи, а саме чи законне рішення було прийнято прокуратурою Львівської області за наслідками перевірки клопотання за вих.№72. Крім цього, судом не враховано, що в позовній заяві є не тільки вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями суб»єкта владних повноважень, а й вимога про оскарження дій прокуратури Львівської області. Стверджує, що в ЦПК України відсутні норми, які зобов»язують його оскаржувати дії прокуратури Львівської області в порядку КПК України, а потім вже подавати позов про відшкодування шкоди і наявність судового рішення в порядку КПК звільняла б позивача від доказування щодо протиправоності дій Прокуратури Львівської області. Звертає увагу, що в позовній заяві чітко надані докази підтвердження факту заподіяння моральних страждань відповідачем, за яких обставин і якими діями (бездіяльстю) вони завдані, ступінь вини заподіювала, яких моральних страждань він зазнав, в якій грошовій сумі та з чого при цьому він виходив. Ухвалюючи рішення, суд порушив вимоги ст.ст. 16,23,1666,1174,1176 ЦК України та положення ст. ст. 22,40,56,150 Конституції України. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу прокурора Панькевича Р.В., перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду цілком відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що заступником прокурора Львівської області Б.Татарин порушено гарантовані Конституцією України права шляхом порушення норм ст.400-5,400-8 КПК України ( в редакції 1960 року) при розгляді його скарги на постанову про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами від 07.11.2013 року винесену старшим прокурором відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області Сапуцьким Р.Я. Вважав, що такими діями працівника прокуратури йому завдану моральну шкоду, яку оцінює в 1 000 000 грн. та просив стягнути вказану суму з відповідачів.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходив з того, що на даний час немає жодного судового рішення про визнання незаконними дій, бездіяльності чи рішень прокуратури Львівської області, якими було б порушено права позивача під час розгляду його скарги скерованої у Прокуратуру Львівської області 16.11.2013 року. Крім цього, судом зазначено, що позивачем відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України не надано належних доказів, що свідчать про перенесені моральні страждання внаслідок таких дій Фермерським господарством.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56, і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких підприємство чи організація може вважати, що їй заподіяно моральну шкоду.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95року (із послідуючими змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК України).

У відповідності до ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Цією ж статтею передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Таким чином, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації. А визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб'єкта.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем не доведено наявність шкоди та вини відповідача в заподіянні такої шкоди, не надано жодних доказів, що дії прокуратури були протиправними, суд вірно відмовив у задоволенні вимог позивачу.

Посилання позивача на те, що судом не перевірено чи законне рішення було прийнято прокуратурою Львівської області за наслідками перевірки клопотання за вих.№72, а також що в позовній заяві є не тільки вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями суб»єкта владних повноважень, а й вимога про оскарження дій прокуратури Львівської області, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки такі досліджені судом першої інстанції та рішення містить висновок щодо вказаних обставин, а саме про те, що розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінального процесуального законодавства рішень, та розгляду поданих позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню відповідно до ст.ст. 303, 304 КПК України (а станом на 2009 рік в порядку ст.ст.234- 236 КПК України в редакції 1960 року) судом загальної юрисдикції в порядку кримінального, а не цивільного судочинства.

Твердження позивача в апеляційній скарзі, про те, що в ЦПК України відсутні норми, які зобов»язують його оскаржувати дії прокуратури в порядку КПК України, а вже потім звертатися з цивільним позовом є безпідставними та спростовуються вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та спір вирішений у відповідності до вимог матеріального та процесуального законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В.В.» в і д х и л и т и .

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф. Павлишин