УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно у порядку поділу майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно у порядку поділу майна подружжя.

Посилався на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою ними було придбано земельну ділянку площею 0,092 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, розташовану на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Вважав, що спірна земельна ділянка на підставі положень Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач запропонував відповідачці поділити дане майно, однак остання відмовилась. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року, позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,092 га, кадастровий НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, як на частку спільного майна подружжя. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 1996 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2001 року задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 44 Кодексу Законів про шлюб та сім'ю (який був чинним на момент розірвання шлюбу у 2001 році) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі реєстрації актів цивільного стану, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Отже, моментом припинення шлюбу, розірваного у судовому порядку до 01 січня 2004 року, є реєстрація його розірвання в органах РАЦС.

Свідоцтво про розірвання шлюбу видано ОСОБА_4 19 листопада 2015 року, у день реєстрації розірвання шлюбу (а.с. 56). ОСОБА_5 не надала доказів звернення до органів РАЦСу з приводу реєстрації розірвання шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 березня 2007 року ОСОБА_5 купила у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,092 га, кадастровий НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 8). Згоду на купівлю зазначеної земельної ділянки надавав ОСОБА_4, як чоловік ОСОБА_5 Ця згода посвідчена нотаріально, що підтверджується фотокопією цієї заяви (а. с. 77).

Укладення даного договору, як правочину, зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 3707751 від 19 березня 2007 року.

30 березня 2007 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів на підставі вищевказаного договору, видано ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а. с. 7).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суди обґрунтовано виходили з того, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_5, що земельна ділянка придбана не у шлюбі, доказами не підтверджено.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Завгородня І.М. Іваненко Ю.Г.