Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про захист прав споживачів, про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, який мотивовано тим, що 18 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 798 530,00 доларів США із строком повернення до 01 липня 2032 року. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу житлового будинку; витрати на страхування майна; витрати, пов'язані з оформленням кредиту. 17 квітня 2013 року між нею та відповідачем був укладений Додатковий договір № 2 до кредитного договору від 18 липня 2007 року, згідно з яким, крім іншого, було встановлено фіксовану процентну ставку - 7 % річних (п. 1.3.1 Додаткового договору) та визначено нову дату остаточного повернення кредиту - 27 липня 2037 року.

Позивач вважає, що у зв'язку з укладанням вказаного Додаткового договору, розмір боргових зобов'язань позивача необґрунтовано збільшився на суму забезпечувального платежу, що визначений як складова частина боргових зобов'язань, а саме на 682 878,06 доларів США, тобто на 93,5 % відносно до суми кредиту, отриманого позивачем, у зв'язку з чим відбувся істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позивача, як споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених НБУ України № 168 від 10 травня 2007 року, відповідач не надав позивачу ні в усній формі, ні в письмовій інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору. Також у кредитному договорі не міститься жодних відомостей про загальну вартість кредиту, про супутні послуги та їх вартість, про укладення між сторонами договору про відкриття позичкового рахунку, і як наслідок, відкриття, ведення і закриття цього рахунку.

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним кредитний договір від 18 липня 2007 року з моменту його укладення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізованийсуд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» укладено Кредитний договір, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 798 530,00 доларів СІНА із строком повернення до 01 липня 2032 року. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу житлового будинку; витрати на страхування майна; витрати, пов'язані з оформленням кредиту.

17 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено Додатковий договір № 2 до Кредитного договору, яким, крім іншого, було встановлено фіксовану процентну ставку - 7 % річних (п. 1.3.1. Додаткового договору) та визначено нову дату остаточного повернення кредиту - 27 липня 2037 року.

Пунктом 1.5. Додаткового договору, термін «Боргові зобов'язання» було визначено наступним чином: «Боргові зобов'язання - зобов'язання позичальника перед кредитором, щодо повернення суми кредиту, плати за користування кредитом, сплати комісії, - забезпечувального платежу, штрафних санкцій, витрат та збитків кредитора (включаючи, але не обмежуючись, неодержані доходи) у зв'язку за неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань перед кредитором за Кредитним договором та інших платежів, якщо такі матимуть місце».

Відповідно до п. 2.1.3. Додаткового договору, розрахунок боргових зобов'язань здійснюється у валюті кредиту та фіксується в Графіку платежів, який є невід'ємною частиною цього Додаткового договору (Додаток №1).

Графік платежів, що є невід'ємною частиною Додаткового договору, містить колонку під назвою «Забезпечувальний платіж», згідно з якою, починаючи з 27 травня 2013 р. і до 27 липня 2037 року позичальник щомісяця зобов'язаний сплачувати суми Забезпечувального платежу, при цьому загальний розмір Забезпечувального платежу, який має сплатити позивач згідно графіку платежів, становить 682 878,06 доларів США. З даним додатком від 17 квітня 2013 року позивач була ознайомлена і він нею був підписаний ( а.с.16).

Відповідно до п. 4.3. Додаткового договору, він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного виконання Позичальником своїх Боргових зобов'язань по Кредитному договору.

Пунктом 4.7. Додаткового договору №2 від 17 квітня 2013 року передбачено, що підписанням цього Додаткового договору сторони визначили, що позичальник приймає на себе ризик виконання умов цього Додаткового договору та Кредитного договору при істотній зміні обставин, якими керувались сторони при укладанні цього Додаткового договору та/чи Кредитного договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, належним чином визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та обґрунтовано виходив із того, що позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При визначенні умов договору про надання кредиту остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, самостійно прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначивши характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту, підписала його та протягом тривалого часу виконувала свої зобов'язання. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що посилаючись на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач не довела порушення її права відповідачем, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова