У Х В А Л А

29 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року та заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про виселення,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року, позов задоволено: виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень у справі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального права України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня, 5 жовтня 2016 року, постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, судом встановлено, що на час укладення договору іпотеки крім власника - іпотекодавця будинком ніхто не користувався та в ньому не проживав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Після ухвалення зазначеного рішення без згоди іпотекодержателя, у будинку була зареєстрована ОСОБА_4, яка почала проживати в ньому разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_5 і ОСОБА_6. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку_ житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, встановивши вищезазначені обставини суди дійшли висновку про виселення вказаних осіб зі спірного будинку, зазначивши, що положення частини 2 статті 109 ЖК України до спірних правовідносин не застосовуються та виселення осіб можливе без надання іншого житлового приміщення.

Висновок щодо застосування статті 109 ЖК УРСР зроблений в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року на яку посилається у своїй заяві ОСОБА_4, не суперечить висновку зробленому судом касаційної інстанції у праві про перегляд якої подано заяву.

Надані заявником ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня та 5 жовтня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про виселення до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко