Справа № 130/3208/14-ц Провадження № 22-ц/772/3780/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С. К.,

суддів: Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

з участю секретаря Ліннік Я. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала останньому. За цією угодою він мав намір придбати у ОСОБА_4 зазначений об?єкт нерухомості.

Оскільки право власності на вищевказане нерухоме майно за ОСОБА_4 зареєстровано не було, тому останній надав йому довіреність на підготовку та оформлення всіх необхідних документів для відчуження від імені ОСОБА_4 (купівлі-продажу) належної останньому квартири АДРЕСА_1. 19 травня 2014 року він на ім?я відповідача отримав витяг про реєстрацію права власності на вказану квартиру.

20 травня 2014 року він від імені ОСОБА_4 замовив звіт про оцінку майна та сплатив за нього 1 200 грн.

24 травня 2014 року ОСОБА_4 надав йому розписку, в якій вказав, що отримав від позивача 230 000 грн. за продаж квартири та зобов?язався оформити договір-купівлі продажу в нотаріальному порядку.

Оскільки своїх зобов?язань ОСОБА_4 не виконав, договору купівлі-продажу з ним не уклав, отримані кошти не повернув, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 230 000 грн.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 січня 2015 року провадження у справі було зупинене у зв?язку зі смертю відповідача, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Ухвалою цього ж суду від 06 квітня 2016 року до участі у справі як відповідачів залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 25 травня 2016 року позовну заяву в частині вимог до ОСОБА_5 залишено без розгляду.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 230 000 грн. отриманих ОСОБА_4

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 230 000 грн., отриманих 26 травня 2014 року ОСОБА_4 в рахунок оплати за продаж квартири АДРЕСА_2, 1 200 грн. за проведення експертної оцінки цієї квартири від 22 травня 2014 року, 2 000 грн. за проведення судової експертизи та 2 300 грн. судового збору, а всього 235 500 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила написання розписки її сином та отримання ним коштів, указала, що оригінал розписки в судовому засіданні не оглядався, справжність підпису ОСОБА_4 не досліджувалась, указана в розписці дата суперечить банківським документам, за якими нібито померлий отримав кошти; рішення суду ґрунтується на доказах, які були отриманні з порушенням порядку їх отримання; по справі була проведена судова технічна експертиза та стягнуто витрати за її проведення з відповідача, однак ці витрати, на думку заявника, не були виправданими та необхідними, так як висновок експерта не містить інформації щодо предмета доказування; судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 1281 ЦК України. Крім цього, заявник посилається на те, що вирішуючи спір, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем вимоги про стягнення коштів за проведення експертної оцінки квартири не заявлялися.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири укладений не був, хоча позивач перерахував грошові кошти в сумі 230 000 грн. на рахунок ОСОБА_4, які останній отримав, однак відмовився у подальшому укладати договір купівлі-продажу та кошти не повернув, а тому вони підлягають стягненню з ОСОБА_2 як спадкоємця померлого ОСОБА_4 як такі, що отримані останнім без достатніх правових підстав.

Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 1 200 грн. відповідно до квитанції від 10 травня 2014 року, які були сплачені позивачем на підставі довіреності за проведення оцінки квартири під час підготовки документів для оформлення договору купівлі-продажу.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, однак ухвалюючи рішення вийшов за межі позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів за проведення експертної оцінки квартири в розмір 1 200 грн., оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.

Згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом установлено, що у травні 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягнуто усної домовленості про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, належної останньому.

Зі змісту розписки від 24 травня 2014 року, оригінал якої було надано в суді апеляційної інстанції слідує, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 230 000 грн. за продаж квартири АДРЕСА_4, натомість передав правовстановлюючі документи на квартиру, договір купівлі-продажу квартири від 14 липня 2003 року, технічний паспорт на квартиру, а також заяву ОСОБА_5 про згоду на продаж квартири та зобов?язався оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку (а.с.11).

Згідно з платіжним дорученням № 68027 від 26 травня 2014 року ОСОБА_3 перерахував кошти в сумі 230 000 грн. на рахунок № 6713 відкритий у публічному акціонерному товаристві «ПЕРШИЙ ОСОБА_8» на ім?я отримувача ОСОБА_4 з призначенням платежу «згідно договору купівлі-продажу від 26 травня 2014 року» (а.с.12).

Із заяви про видачу готівки № 68046 слідує, що ОСОБА_4 26 травня 2014 року у відділенні № 29 ПАТ Перший ОСОБА_8» м. Жмеринка з рахунку № 6713 отримав кошти в сумі 230 000 грн. (а.с.185).

04 січня 2015 року ОСОБА_4 помер (а.с.70).

Як слідує з копії спадкової справи, спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла його мати ОСОБА_2 та колишня дружина ОСОБА_5

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, як направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ст. 640 ЦК України).

За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК

підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Загальні підстави для виникнення зобов?язання у зв?язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

У справі, що переглядається, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти за продаж квартири, а останній зобов?язався укласти договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку.

Проте між сторонами не виникло договірних відносин після написання розписки, а також не надано доказів на підтвердження існування та виконання договірного зобов?язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 набув грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернув їх, а відтак, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів зі спадкоємця померлого ОСОБА_4 за статтею 1212 ЦК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обов?язковою для застосування всіма судами України.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ч. 2 ст. 1281 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_4 отримав від позивача грошові кошти, які не повернув, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про їх стягнення зі спадкоємця померлого ОСОБА_2

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на положення ст. 387 ЦК України, за приписами якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись річчю, але вже фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Віндикувати можна лише індивідуально-визначене майно, що випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику саме того самого майна, що вибуло з його володіння.

Між тим, предметом спору у даній справі є грошові кошти, які не є індивідуально визначеним майном, що виключає застосування ст. 387 ЦК України для задоволення позову про повернення коштів.

Проте це не вплинуло на правильність вирішення вимог в цій частині, а тому з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання на ст. 387 ЦК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів у справі, а також оцінювання обсягу доказів, який був би достатній для задоволення вимог позивача.

Ураховуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному й повному з?ясуванню обставин справи: роз?яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов?язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і забезпечує реалізацію їхніх прав у випадках, установлених цим Кодексом (ст. 137 ЦПК України).

Посилання заявника на те, що докази по справі, а саме інформація з банку та висновок експерта, подані з порушенням вимог, встановлених ч. 1 ст. 131 ЦПК України, на вірність висновків суду не впливають, а тому колегією суддів не приймаються до уваги.

В апеляційній скарзі заявник також посилається на те, що судом до спірних правовідносин безпідставно не застосовано положення ч. 4 ст. 1281 ЦК України, за якою кредитор спадкодавця, який не пред?явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину у шестимісячний термін від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, позбавляється права вимоги.

З матеріалів справи слідує, що у зв?язку зі смертю ОСОБА_4 06 січня 2015 року провадження у справі було зупинене до вступу у справу правонаступників.

Із копії спадкової справи, яка надійшла на адресу суду першої інстанції 24 вересня 2015 року (а.с.83) стало відомо, що спадкоємцями ОСОБА_4 є його мати ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_5

За результатами вирішення спору, який існував між спадкоємцями померлого щодо спадкового майна, було встановлено, що спадкоємицею ОСОБА_4 є лише його мати ОСОБА_2, яка була ухвалою суду від 06 квітня 2016 року залучена до участі у справі як відповідач.

Отже, доводи заявника про пропуск позивачем строку пред?явлення вимог до спадкоємців боржника колегією суддів не приймаються до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз?яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень ст. ст. 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

З матеріалів справи та змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 230 000 грн., отримані ОСОБА_4 Вимоги про стягнення з відповідача коштів в розмірі 1 200 грн., сплачених за проведення оцінки майна відповідно до квитанції від 10 травня 2014 року позивач не заявляв, а сторони по ній не подавали будь-яких доказів і пояснень.

Тому, ухвалюючи в цій частині рішення про їх стягнення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи питання в судовому рішенні, що виходить за межі позовних вимог, суд не тільки порушив норми процесуального права які прямо забороняють здійснювати такі дії, а й обмежив позивача у вільному використанні своїх процесуальних прав, тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню, а рішення в цій частині скасуванню.

Розподіляючи судові витрати при ухваленні рішення у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд першої інстанції вважав обґрунтованим присудження з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених останнім, зокрема, на проведення оціночної будівельної експертизи в сумі 2 000 грн.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Ураховуючи, що предметом позову в даній справі є стягнення коштів, вартість квартири, яка визначалася під час проведення цієї експертизи немає правового значення у цій справі, даний доказ не містить інформації щодо предмета доказування, у зв?язку з цим витрати, понесені на її проведення не були виправданими та необхідними при розгляді справи.

Тому, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 200 грн. за проведення експертної оцінки квартири від 22 травня 2014 року та 2 000 грн. за проведення оціночної будівельної експертизи № 291 від 20 вересня 2016 року скасувати й у цій частині відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

З оригіналом вірно: