Справа № 369/6123/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/6347/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 22.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Березовенко Р.В., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області, про вселення та визнання права користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4, в якій просили визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування квартирою № 101, по вул. Вітянській, 4-а, у м. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області, вселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в цю квартиру, усунути перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом надання ОСОБА_4 ключів від вхідних дверей та зобовязати її не чинити перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

Умотивовували позов тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 2006 року їм належала на праві часткової приватної власності вищевказана квартира, однак зазначають, що у подальшому шляхом злочинних дій та обману з боку ОСОБА_5, не маючи жодного внутрішнього волевиявлення, 26 травня 2014 року підписали договори позики та іпотеки, за якими передали в іпотеку ОСОБА_5 вказану квартиру, а у 2015 році уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_5 набув права продажу вказаного житла іншим особам. У подальшому, ОСОБА_4 придбала цю квартиру та зареєструвала право власності на неї.

Вказують, що у вересні 2015 року ОСОБА_4 разом з іншими особами незаконно і протиправно проникла у квартиру, змінила замки у вхідних дверях та не допускала їх до квартири, з приводу чого вони також зверталися до правоохоронних органів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заявлених вимог, через що підстави для їх задоволення відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належала на праві часткової власності квартира № 101, по вул. Вітянській, 4-а, у м. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області (а. с. 6).

26 травня 2014 року ОСОБА_5, як позикодавець, з однієї сторони, та ОСОБА_2, як позичальник, з другої сторони, уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 504 000 грн., що еквівалентно 42 000 доларів США, строком до 26 серпня 2014 року (а. с. 10-13). Одночасно з метою забезпечення зобовязань за вказаним договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку ОСОБА_5 вказану квартиру (а. с. 11-12).

16 березня 2015 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_5 набув права продажу зазначеної квартири іншим особам (а. с. 13).

У подальшому, ОСОБА_4 придбала вказану квартиру та зареєструвала своє право власності на неї (а. с. 26).

Мотивуючи позов та апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що їхні права були порушені відповідачкою ОСОБА_4, оскільки остання незаконно і протиправно позбавила їх права користування квартирою, здійснивши незаконне виселення і створивши перешкоди у користуванні квартирою, з приводу чого вони зверталися до правоохоронних органів (а. с. 14-22).

Однак, належних доказів щодо наявності у позивачів на даний час права власності або права користування спірною квартирою матеріали справи не містять. Крім цього, вищезазначені правочини, укладені між сторонами, на підставі яких у ОСОБА_4 у подальшому виникло право власності на квартиру, позивачами не оскаржені та не скасовані.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення поводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачами не надано належних, достатніх і допустимих доказів, які б обґрунтовували заявлені позовні вимоги та давали б законні підстави для задоволення позову.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: