У х в а л а

7 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, клопотання про поновлення строку подання зави про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Петрівна, про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а :

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 12 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, ухвалив визнати недійсним договір дарування, укладений 26 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і посвідчений державним нотаріусом Дмитрієвою Н.П. за № 4-1974.

Апеляційний суд Запорізької області 9 грудня 2015 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 9 грудня 2015 року залишила без змін.

19 вересня 2016 року ОСОБА_4 (яка є правонаступником ОСОБА_5.) звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 203, 229, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2011 року, 21 березня 2012 року, 13 листопада 2013 року та 21 жовтня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня і 2 грудня 2015 року, 16 березня і 27 квітня 2016 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання зазначеної заяви, посилаючись на поважні причини його пропуску, а саме: направлення копії оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції сторонам у справі лише 18 травня 2016 року, про що вона дізналася від іншої особи; неотримання нею зазначеного судового рішення, у зв'язку із чим вона змушена була звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою; копію цієї ухвали касаційного суду заявниця отримала лише 27 травня 2016 року в суді першої інстанції.

Обговоривши це клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, оскільки причина пропуску подання заяви є поважними.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 10 березня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про недоведеність заявлених вимог щодо укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 30 листопада 2011 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з огляду на те, що особа-дарувальник помилялася щодо правової природи правочину, а обдаровувана особа не прийняла дарунок та не зареєструвала його в органах державної реєстрації;

- в ухвалі від 21 березня 2012 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, особою похилого віку, а тому мав на меті отримання від відповідача догляду та необхідної допомоги; наміру дарувати будинок сторонній людині позивач не мав, що свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки;

- в ухвалі від 13 листопада 2013 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, оскільки позивачка довела, що її чоловік та вона помилялися щодо правової природи укладеного її чоловіком правочину, тому що вважали, що відповідач (який є сторонньою особою, а саме сином їхнього опікуна) зобов'язаний довічно забезпечувати їх утриманням та доглядом;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на порушення судами норм матеріального і процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня і 2 грудня 2015 року, 16 березня і 27 квітня 2016 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Петрівна, про визнання недійсним договору дарування за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк