Провадження № 2/761/1197/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Гончар Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

В липні 2015р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/38172/14-ц, його позов до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_6 на його користь суму заборгованості за договором позики від 18 липня 2012р. у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складало 641176,94 грн.

В процесі судового розгляду вищезазначеної цивільної справи № 761/38172/14-ц, судом було вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, однак державним реєстратором не було здійснено дій по обтяженню зазначеного майна, оскільки змінився його власник, оскільки 23 лютого 2015р. між відповідачами було укладено оспорюваний договір дарування.

На думку сторони позивача зазначений договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним, з підстав, визначених положеннями ст. ст. 234, 235 ЦК України, оскільки у такий спосіб відповідачі намагаються відчужити майно, на яке може бути обернене стягнення для примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка ОСОБА_4 померла.

05 жовтня 2016р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016р. відновлено зупинене провадження та залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 її чоловіка ОСОБА_7, в якості відповідача.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, при цьому наголошував, що суд зобов'язаний зупинити розгляд зазначеної цивільної справи до розгляду по суті Шевченківським районним судом м. Києва його позову до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без укладення шлюбу; визнання майна об'єктом права спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів заперечували проти задоволення позову, наголошуючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, відчуження спірної квартири відбулося, коли вона не перебувала під обтяженням. До того ж, звертали увагу суду, що зазначена квартира була набута ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_6, і він не є боржником за договором позики, укладеним від 18 липня 2012р. між позивачем та ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3., про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являвся, направив до суду свого представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 лютого 2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, відповідно до п. 1.1. якого відповідач ОСОБА_2 зобов'язався безплатно передати, а обдарована ОСОБА_4 зобов'язалась прийняти в дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,3 кв.м. Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 зазначена квартира була набута на підставі договору купівлі - продажу нерухомості від 30 листопада 1994р.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2015р. по справі № 761/38172/14-ц, було накладено арешт на зазначену спірну квартиру, з метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/38172/14-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики - задоволено частково; на підставі зазначеного рішення суду підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 сума заборгованості за договором позики від 18 липня 2012р. у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складало 641176,94 грн.; судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, зазначеним рішенням суду було встановлено, що отримані ОСОБА_6 грошові кошти за договором позики від 18 липня 2012р. були витрачені не в інтересах сім'ї, а також з'ясовано, що ОСОБА_2 не було надано письмової згоди на укладення договору позики (розписки), а тому, у ОСОБА_2 не виникло жодних боргових зобов'язань перед ОСОБА_1 за зазначеним договором позики.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати недійсним оспорюваний договір дарування на підставі положень ст. ст. 234, 235 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч. 1 ст. 234 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24, 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме те, що оспорюваний правочин є фіктивним чи удаваним, як і не доведено стороною позивача відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, враховуючи те, що зазначені підстави позову є взаємовиключаючими, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України у справах № 6-116цс14 від 24 вересня 2014р., № 6-197цс14 від 21 січня 2015р., № 6-242цс14 від 25 березня 2015р.

До того ж, не було надано суду стороною позивача і доказів того, що зазначена квартира - предмет договору є об'єктом спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений оспорюваний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, законних підстав для визнання його недійсним та удаваним у суду немає, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 203, 215, 234, 235, 524, 533, 627, 629, 638 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: