Провадження № 22-ц/773/776/16 Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

за участі секретаря Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача про визнання кредитного договору та договорів іпотеки і поруки недійсними. Позов мотивує тим, що 12.07.2005 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № VOH0GF00000379 строком до 12.07.2020 року у розмірі 17545,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 0,92 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією у розмірі 0,18 від суми виданого кредиту щомісяця. В забезпечення виконання умов кредитного договору 12.07.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки однокімнатної квартири за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 9/126 та договір поруки з поручителем ОСОБА_2

Вважає, що при укладенні договору банком було порушено її права як споживача послуг. А саме, їй не було надано інформацію про право банку на здійснення валютних операцій на момент укладення даного договору, що при видачі кредиту у банку була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому, банк не мав права використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні договору. Також зазначає, що у кредитному договорі не встановлена істотна умова - банківський (поточний) рахунок клієнта, з якого надаються грошові кошти з операційної каси банку, були порушені права позивача як споживача через невиконання банком вимог щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням в оману щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті. Щомісячний платіж не відповідає відсотковій ставці установленій в договорі. Відсутня реальна ціна договору. Порушений принцип справедливості, оскільки зміст договору, ціна послуги в іноземній валюті, умови розрахунків суперечать закону.

Просила визнати недійсним кредитний договір з моменту його укладення і як наслідок визнати недійсними договори забезпечення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду. Причин неявки суд не повідомили.

Судом першої інстанції встановлено, що на час укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняла кошти і зобовязалась повернути їх відповідачу у встановлені кредитним договором розміри і строки. Будь-яких порушень прав позивача не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № VOH0GF00000379 строком до 12.07.2020 року, згідно умов якого позивач отримала кошти в сумі 17545,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією у розмірі 0,18% щомісячно від суми виданого кредиту.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 12.07.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки однокімнатної квартири за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 9/126, та договір поруки з поручителем ОСОБА_2

Відповідно до ст.1054 ЦКУ України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1056 цього ж Кодексу встановлено, що позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір у липні 2005 року. По даному договору кредитодавець надав позичальнику кошти у встановлені у договорі строки та на суму, яку вказано у самому договорі. Сторонами даний договір підписаний і по даний час не оскаржувався.

Із умов даного договору, зокрема п. 1.1 вбачається, що позичальнику надано готівкою через касу на строк до 12.07.2020 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії 17545.00 доларів США на наступні цілі : купівля квартири у сумі 14500.00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 3045.00 доларів США. Також в цьому ж пункті вказані відсотки за користування кредитом, розмір щомісячних платежів та час проведення оплати платежів по поверненню кредиту. Для виконання договору відкрито ряд рахунків, які вказані у договорі.

Судом встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 ОСОБА_3 України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, порядок розрахунків, відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчила, що до підписання (перед його підписанням) цього договору вона уже ознайомилася з умовами кредитування, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації та те, що вона погодилася з умовами договору. На момент укладення кредитного договору позивач не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обовязки за даним договором по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості та свідчить про прийняття позивачем таких умов договору, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, що позивач ОСОБА_1, перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування і погодилася на них, наслідком чого стало підписання нею кредитного договору. Відтак на час укладення кредитного договору, позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Позивач особисто підписавши кредитний договір, засвідчила отримання зазначеної інформації про те, що погодилась з умовами кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 2 ОСОБА_3 України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквіваленті, у ст. ст. 47 та 49 цього ОСОБА_3 визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як вбачається із порядку, який встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

19 березня 1992 року Національним банком України відповідачу (ЗАТ КБ «Приватбанк») надано банківську ліцензію № 22 на право здійснювати операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 ОСОБА_3 України «Про банки і банківську діяльність», письмовий дозвіл № 22-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями та додаток до дозволу від 29 липня 2003 року № 22-2 (а. с. 34-35).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за наявності банківської ліцензії і дозволу, відповідач мав право надавати кредитні кошти в іноземній валюті та здійснювати валютні фінансові операції, а тому доводи позивача в цій частині апеляційної скарги спростовані в судовому засіданні.

ОСОБА_3 України Про захист прав споживачів, ч. 5 ст. 11, ст. 18 вбачається, що до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього ОСОБА_3 про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення, а не весь договір, може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із вказаних позивачем умов, які позивач вважає несправедливими, не встановлено, що вони є несправедливими, не встановлено і істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, які б спричиняли шкоду правам позивача.

А отже колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено та необґрунтовано факту несправедливості умов кредитного договору і що даним договором були порушені її права як споживача даних послуг.

Враховуючи встановлені обставини та надані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у визнанні недійсним кредитного договору, а відтак і договорів іпотеки та поруки із підстав, зазначених у позовній заяві.

Отже суд першої інстанції повно та обєктивно дослідив всі обставини справи, дав їм правильну юридичну оцінку та прийшов до правильного висновку, що позивач не довела своїх вимог.

Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Згідно зі ст.ст. 257, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач оскаржила кредитний договір та договори забезпечення з підстав невідповідності їх вимогам закону на момент укладення 12.07.2005 року. Отже перебіг позовної давності для позивача почався від дня, коли остання уклала кредитний договір 12.07.2005 року, саме тоді вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З огляду на те, що позов про оскарження договорів позивач подала лише в серпні 2015 року, а отже, вона пропустила установлений законом строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, п.11, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи в задоволені позову по суті суд першої інстанції керувався вимогами матеріального та процесуального права, а тому діяв в межах вимог закону.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 218, 60 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: