Справа № 463/1479/15-ц
Провадження № 2/463/141/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Шеремети Г.І.

при секретарі с/з - Козак О.В.

з участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідача на його користь 2572000,00 грн. основного боргу, 552 980,00 грн. пені, 9090,08 грн. відсотків річних, 136 316,00 грн. інфляційних, а також судові витрати в розмірі 3000,00 грн. витрат на правову допомогу та 3654,00 грн. судового збору.

Позовні вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_5 15.01.2015 року було укладено договір позики 2572000,00 грн., з кінцевим строком повернення - 30.01.2015 року. В обумовлений строк відповідачем ОСОБА_4 кошти не повернуті, у зв'язку з чим виникла заборгованість. А тому звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, який в подальшому просив залишити без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримала в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Проти зустрічного позову заперечила з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Представник відповідача пояснив, що спірний договір дійсно було підписано ОСОБА_5, але в односторонньому порядку, оскільки ОСОБА_4 на той час у м.Львові був відсутній. Такий на вимогу представників ОСОБА_4 підписав лише як гарантію підписання ним в подальшому в м.Києві протоколу переговорів про визнання ним, як керівником фірми ТзОВ "СП Галтекс", боргу перед фірмою ТзОВ "УкрМет", належною ОСОБА_4, в розмірі 2 572000,00 грн. Підписуючи договір не вважав його договором і таким, що тягне за собою наслідки, які передбачені двосторонньою угодою, оскільки така угода вважається укладеною в разі підписання обома сторонами. А підпис на договорі від імені ОСОБА_4 здійснено не ним, а іншою особою. Вказані пояснення представника в попередніх судових засіданнях підтримав відповідач ОСОБА_5 Крім цього, представник відповідача просив звернути увагу на зміст договору позики від 15.01.2015 року і покликання в ньому на пункти протоколу, а також на рішення Господарського суду Львівської області від 24.06.2015 року (справа №914/1125/15) та договір про відступлення права вимоги від 27.01.2015 року, якими вирішено питання про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі, передбаченій догвором позики від 15.01.2015 року. Жодних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як між фізичними особами, в тому числі відносин позики, не існувало. Крім того, вказав, що ОСОБА_5 ніколи не бачив особисто та не спілкувався з позивачем, а підпис на договорі від імені ОСОБА_4 здійснено іншою особою, підставою для такого твердження вважає той факт, що здійснений підпис у нотаріуса на дорученні (а.с.44), є різними. Подав заяву про залишення зустрічного позову без розгляду.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 207,215 ЦПК України, суд вважає, що в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики залишити без розгляду виходячи з наступних підстав.

Зі змісту договору мовою оригіналу «денежного займа» від 15.01.2015 року (а..с.7), укладеного між фізичними особами ОСОБА_6 та ОСОБА_5, випливає, що сторони оформили позику, відповідно до якої позичальником був ОСОБА_5, а кредитором ОСОБА_4 на суму 2 572000,00 грн. із вказівкою строку повернення боргу - 30.01.2015 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з пояснень відповідача, даних в попередніх судових засіданнях, підпис на спірному договорі дійсно належить йому, однак підписав такий лише як гарантію для людей ОСОБА_4, що підпише в майбутньому протокол переговорів. Підписуючи спірний договір, ОСОБА_5 завідомо знав, що такий непороджуватиме жодних юридичних наслідків та є недійсним, оскільки підписувався лише ним у відсутності іншої сторони.

Перевіряючи правдивість пояснень відповідача по цьому питанню судом встановлено, що в змісті підписаного протоколу переговорів від 27.01.2015 року пункті 7 є вказівка на договір від 15.01.2015 року. Враховуючи те, що обидва документи носять різну правову природу, тобто стосуються правовідносин фізичних та юридичних осіб, суд дійсно приходить до висновку про те, що ці два документи за своїм змістом є пов'язаними між собою і, на думку суду, свідчать про існування однієї угоди між ТзОВ «СП Галтекст», директором якого є ОСОБА_5 та ТзОВ «УкрМет» на суму боргу, вказаному в протоколі переговорів.

Крім цього, суд не може не звернути увагу і приймає як аргумент покликання відповідача на те, що підпис у договорі займу від 15.01.2015 року та у довіреності від 16.09.2015 року (а.с.44), виконані від імені ОСОБА_4 є кардинально різними. З метою перевірки правдивості таких покликань участь позивача ОСОБА_4 визнавалась обов'язковою. На неодноразові виклики до суду, через уповноваженого представника, позивач таку вимогу ігнорував. За твердженням представника позивач не вважає за необхідне з цього приводу давати будь-які пояснення в суді. Тому суд вважає, що сам позивач позбавив себе права довести в суді ті обставини, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, на які він покликається в своєму позові.

Як зазначено в договорі займу кошти передані позичальнику до підписання даної угоди. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, факт передачі коштів за договором позики має бути підтверджений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні даний факт не довів і жодних доказів не надав.

Оскільки позивачем та його представником інші докази не надавались в підтвердження позовних вимог, тому суд в своїх висновках виходив із наявних матеріалів.

Натомість суд проаналізував покликання відповідача ОСОБА_5 на рішення Господарського суду Львівської області від 24.06.2015 року про стягнення з ТзОВ "СП Галтекс" на користь ТзОВ "УкрМет" заборгованості та договір про уступлення права вимоги від 27.01.2015 року в контексті питань, які були розглянуті та підписані в протоколі переговорів від 27.01.2015 року і договорі займу.

З цих чотирьох документів суд робить висновок про те, що в даному випадку мова йде про одну і ту ж суму боргу в розмірі 2572000,00 грн., забезпечення повернення якого кожен із сторін вирішив по своєму, шляхом укладення боргової розписки, підписання протоколу, стягнення суми боргу за рішенням суду та повернення боргу шляхом уступки права вимоги.

Суд вважає за неможливе не врахувати при постановленні рішення такі обставини та твердження з цього приводу відповідача, тому вважає цілком обгрунтованими та такими, що відповідають зібраним доказам, покликання на те, що боргові зобов'язання про які йде мова ОСОБА_5 повернуті шляхом переуступки права вимоги на користь ТзОВ "УкрМет" та стягнення грошової суми за рішенням суду в розмірі 2572000,00 грн.

Зважаючи на вищенаведене суд вважає обгрунтованим, що вищенаведений договір від 15.01.2015 року не є борговою розпискою і не свідчить про отримання вищезазанчених коштів позичальником та його обов'язок повернути такі кошти.

Оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15).

Тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215,207,294 ЦПК України, ст.ст.15,16,20,1046,1047,1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики - залишити без розгляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.