Справа № 464/9123/15-ц
пр.№ 2/464/153/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2016 року

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 р. позивач звернувся до суду із позовом, в якому з уточненням просить стягнути з відповідача 61 806,09 доларів США, що згідно з курсом НБУ (25,69 грн. за 1 долар США) станом на 4 лютого 2016 р. становить 1 587 798,45 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 жовтня 2007 р. між акціонерним комерційним банком «Індустріалбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №KRI/1000/420/07, згідно з яким остання одержала кредит в сумі 45 000 доларів США на споживчі цілі на строк з 19 жовтня 2007 р. по 4 жовтня 2012 р. зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 12% річних. У п.2.1 даного договору встановлено, що позичальник забезпечує виконання своїх зобовязань за договором шляхом звернення стягнення на нежитлові приміщення загальною площею 45 кв.м, що знаходяться в будинку №50 по вул.Сахарова у м.Львові, що належать позивачеві. Після укладення кредитного договору відповідач відмовилася виконувати свої зобовязання за цим договором і позивач був вимушений сплатити кошти банку за позичальника, оскільки існував ризик втратити право власності на належні йому нежитлові приміщення, які були предметом іпотеки. У період з листопада 2007 р. по листопад 2011 р. позивач сплатив банку за договором кредиту 61 806,09 доларів США, що включає суму кредиту та відсотки за користування кредитними коштами. На підставі ч.3 ст.528 ЦК України просить позов задоволити.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просять задовольнити. Позивач подав суду клопотання про поновлення строку позовної давності, який пропущений з поважних причин. Покликається на те, що право вимоги за кредитним договором набув після виконання зобовязань за ним, а саме 18 листопада 2011 р., тобто після ухвалення рішення у справі про поділ майна подружжя. До суду про стягнення боргу в порядку регресу не звертався, оскільки вирішив використати факт виконання зобовязання за кредитним договором у справі про поділ спільного майна подружжя, про що вказував у касаційні скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та заявив про застосування строку позовної давності, а крім того просить закрити провадження у справі, так як вказані у позові обставини вже були предметом дослідження у цивільній справі про поділ майна подружжя.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке.

У відповідності до ст.1054 ЦК України 19 жовтня 2007 р. між акціонерним комерційним банком «Індустріалбанк» - кредитодавець (кредитор) та відповідачем ОСОБА_4 - позичальник укладено кредитний договір №KRI/1000/420/07. Згідно з укладеним договором банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 45 000 доларів США строком з 19 жовтня 2007 р. по 4 жовтня 2012 р. включно на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 13% річних.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема порукою та заставою (іпотекою). Відтак, з метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, між акціонерним комерційним банком «Індустріалбанк» (іпотекодержатель), кредитор за кредитним договором та позивачем ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №KRIZ/1000/150/07, згідно з яким останній передав в іпотеку (заставу) банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно нежитлові приміщення по вул.Сахарова, 45 в м.Львові, загальною площею 45 кв.м (предмет іпотеки). Крім того, 27 грудня 2010 р. з аналогічною метою між акціонерним комерційним банком «Індустріалбанк» (кредитор) та відповідачем ОСОБА_4 (поручитель) укладено договір поруки № KRIР/1000/420/10 за згаданим кредитним договором в сумі 16 853,96 доларів США.

Встановлено, що позивачем (за його підписом) за період з листопада 2007 р. по листопад 2011 р. сплачено банку за договором кредиту 61 806,09 доларів США, що не заперечується представником відповідача. Відтак, на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Таким чином, зясовуючи характер спірних правовідносин, суд прийшов до висновку, що при вирішенні позовних вимог, враховуючи укладення договору поруки 27 грудня 2010 р., при вирішенні позовної вимоги про стягнення боргу, сплаченого позивачем до вказаної дати слід керуватися вимогами ч.3 ст.528 ЦК України (виконання обовязку боржника іншою особою), а після такої ст.556 ЦК України (права поручителя, який виконав зобовязання).

Разом з тим, розглядаючи питання застосування строку позовної давності, заявленої відповідачем у порядку ст.267 ЦК України, суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Так, за ч.3 ст.528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобовязанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. Зокрема у згаданих статтях ЦК України передбачено умови заміни кредитора у зобовязанні: ст.512 підстави заміни кредитора у зобовязанні; ст.513 форма правочину щодо заміни кредитора у зобовязанні; 514 обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобовязанні; ст.515 зобовязання, в яких зміна кредитора не допускається; ст.516 порядок заміни кредитора у зобовязанні; ст.517 докази прав нового кредитора у зобовязанні; ст.518 - заперечення боржника проти вимоги нового кредитора у зобовязанні; ст.519 відповідальність первісного кредитора у зобовязанні.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, позивачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням доказів, передбачених ст.ст.57-59, 64 ЦПК України, не доведено факт заміни кредитора у зобовязанні між акціонерним комерційним банком «Індустріалбанк» та ОСОБА_4, а саме заміни кредитора акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на ОСОБА_1 Тому суд відмовляє в позові щодо вимоги стягнення коштів, сплачених позивачем за період з листопада 2007 р. по 26 грудня 2010 р. (сплата 24 грудня 2010 р.), в сумі 37 614,13 доларів США за недоведеністю позовних вимог.

Разом з тим, за умовами ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечують його виконання.

У ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Судом встановлено, що останню сплату позивачем за договором поруки на виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором сплачено 18 листопада 2011 р. Згідно з вхідним штампом на конверті, позивач звернувся до суду в листопаді 2015 р.

Враховуючи, що позивачем, пропущено позовну давність при зверненні до суду з вимогами про стягнення сплачених коштів за період з 27 грудня 2010 р. по 18 листопада 2011 р. на суму 24 191,96 грн., про застосуванні якої заявлено представником відповідача, відсутність передбачених ч.5 ст.267 ЦК України, поважних причин такого пропущення, а тому слід в позові в цій частині слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Щодо доводів позивача та його представника на пропущення строку звернення до суду з поважних причин, покликаючись на намагання врегулювати даний спір при розгляді справи про поділ майна подружжя, а також покликань представника відповідача щодо закриття провадження у справі, то суд враховує наступне.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 р. розяснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

У провадженні Личаківського районного суду м.Львова знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна. Рішенням даного суду від 21 липня 2011 р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2012 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2012 р., поділено спільне майно сторін.

Відтак, враховуючи, що позивачем за кредитним договором здійснено останню проплату 18 листопада 2011 р., тобто значно пізніше після ухвалення судом рішення про поділ майна подружжя, а відтак таке не могло бути враховано судом в рішенні від 21 липня 2011 р. Крім цього, по тексту у згаданих судових рішеннях не згадується про врахування зобовязань за кредитним договором від №KRI/1000/420/07 від 19 жовтня 2007 р. Доводи касаційної скарги позивача про укладення згаданого кредитного договору, в якій навіть не зазначено про виконання такого, не мають правового значення та не випливають на перебіг строку позовної давності.

Відтак, згадані доводи учасників процесу є безпідставними, необґрунтованими, та не заслуговують на увагу.

Враховуючи все вище наведене, судом не встановлено підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, а відтак в такому слід відмовити в повному обсязі.

Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Ю. Теслюк