Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2242/16-ц

номер провадження 2/695/1226/16

28 грудня 2016 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

в складі головуючого судді: Таратіна В.О.

при секретарі: Курченко В.М.

з участю представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку.

Свою заяву позивач пояснює тим, що вона станом на 17.02.2015 року була власником будинку по АДРЕСА_1 Після виходу на пенсію вона переїхала жити в село Кривоносівка де потребувала стороннього догляду та посильної допомоги. Про надання їй допомоги у веденні домашнього господарства та її утримання до смерті вона домовилася зі своїм сином ОСОБА_3. На початку 2015 року відповідач запропонував ОСОБА_2 за його послуги по її утриманню веденню домашнього господарства передати йому частину будинку по АДРЕСА_1 на що позивач запропонувала скласти заповіт, але відповідач відмовився.

Про можливість укладення договору довічного утримання Позивач консультувалася із Золотоніським районним нотаріусом Гавриленко Н.П., однак відповідач запропонував підписати договір про передачу частини будинку у Золотоніського міського нотаріуса. 18.02.2015 року при підписанні договору позивач думала про те, що вона підписує договір за яким відповідач буде нести певні зобов'язання щодо її утримання та допомоги у веденні домашнього господарства.

Деякий час відповідач доглядав її, а потім припинив. Позивач поросила доглядати її у старшого сина ОСОБА_5. Маючи бажання укласти договір довічного утримання з сином ОСОБА_6 вона звернулася до нотаріуса де їй було повідомлено, що 43/100 будинку по АДРЕСА_1 були подаровані нею відповідачу 18.02.2015 року.

Оскільки на час укладання договору дарування позивач вважала, що підписує саме договір її довічного утримання, а тому помилялася щодо природи правочину, а також щодо прав та обов'язків за укладеним договором, на підставі ст. 203,229,230,717 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування від 18.02.2015 року укладений між нею та її сином ОСОБА_3.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю, позов просив задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися без поважних причин.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав.

Відповідно до копії технічного паспорту, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27.12.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13087123 від 27.12.2016 року, власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2.

Відповідно до копії договору дарування 43/100 частини житлового будинку від 18.02.2015 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений Золотоніським міським державним нотаріусом за № 244 від 18.02.2015 року.

Відповідно до копії акту обстеження житлових умов власника (наймача) домоволодіння від 01.10.2016 року, ОСОБА_2 проживає в домоволодіння по АДРЕСА_2 Протягом 2014-2015 років її син ОСОБА_3 часто приїздив до своєї матері та надавав допомогу у сінокосінні, перевезенні сіна, утриманні домашнього господарства. Протягом останнього року ОСОБА_3 практично припинив приїздити до своєї матері у с. Кривоносівка, натомість зараз їй допомагає її старший син - ОСОБА_5.

Відповідно до медичної документації, наданої представником позивача, ОСОБА_2 страждає на хронічні захворювання.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України та п.19 вказаної постанови - правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обов'язки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки.

Таким чином, зібрані у справі докази підтверджують, що позивач є пенсіонером та відповідно людиною похилого віку, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та допомоги і тому укладаючи оскаржуваний договір погоджувалася на передачу частини будинку по АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_3 вважаючи що він буде її довічно утримувати. При оформленні договору дарування позивач вказувала, що умовою передачі частини будинку є саме її довічне утримання, про виконання даної умови позивача було запевнено відповідачем під час укладення договору, а тому позивач обґрунтовано сподівалася на укладення саме договору довічного утриманні, а не договору дарування.

Тим самим позивач помилялася, щодо правової природи укладеного договору і наслідків які можуть виникнути внаслідок його виконання, що дає підстави для визнання оскаржуваного договору дарування недійсним.

При розгляді справи суд враховує Висновок щодо застосування норм права, викладений в постановах Верховного Суду України № 6-202цс15 від 21.10.2015 року та № 6-69цс14 від 18.06.2014 року, що є обов'язковим у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 865,68грн.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215, 224, 226 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 43/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 18 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчений Золотоніським міським державним нотаріусом за № 244 від 18.02.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 865,68 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя В. О. Таратін