Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив визнати неправомірним і скасувати наказ комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо» від 29 травня 2015 року № 97-к/тр, поновити його на роботі з 29 травня 2015 року на посаді провідного інженера відділу з питань підготовки будівництва служби охорони навколишнього середовища, стягнути з відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та 4 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, допустивши негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що своє звільнення з роботи вважає таким, що проведено без законних на те підстав та з порушенням встановленого порядку та процедури вивільнення працівників, оскільки відповідачем не було запропоновано йому іншої посади за фахом, звільнення проведено попри пряму відмову в наданні згоди на звільнення первинною профспілковою організацією, а також відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, враховуючи тривалий стаж роботи останнього, що становить 14 років.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП Українироботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця, що відображено у правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП Українирозірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом установлено, що відповідно до п. 7.3 статуту КП «Плесо» генеральний директор в межах своїх повноважень має право затверджувати структуру і штатний розпис підприємства, Положення про його структурні підрозділи та посадові інструкції працівників.

Починаючи із 22 грудня 2001 року позивач працював на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 03 грудня 2013 року - на посаді провідного інженера відділу з питань підготовки будівництва служби охорони навколишнього середовища.

Згідно з протоколом розширеного засідання профспілкового комітету з адміністрацією підприємства КП «Плесо» від 04 лютого 2015 року № 8 на цьому засіданні розглядалося питання виконання рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 60/ 925 «Про бюджет міста Києва на 2015 рік» щодо оптимізації структури та штатної чисельності, лист Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 13 січня 2015 року № 064-136, протокол від 29 січня 2015 року щодо скорочення фінансування, штату та чисельності працівників комунального підприємства.

Згідно з наказом відповідача від 10 березня 2015 року № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» та наказом від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису» щодо скорочення штату та чисельності працівників підприємства, вивільнення 92 працівників, посада, яку обіймав позивач, підлягала скороченню з 29 травня 2015 року.

Установлено, що вказані накази були оскаржені до суду та судом їх видання визнано правомірним.

13 березня 2015 року ОСОБА_4 отримав попередження про наступне вивільнення.

За протоколом від 29 квітня 2015 року № 51 на розширеному засіданні профспілкового комітету з адміністрацією підприємства КП «Плесо» розглядалося питання скорочення чисельності посад та працівників підприємства.

12 травня 2015 року за протоколом № 58 профспілкова організація підприємства відповідача не надала згоди на звільнення ОСОБА_4 При цьому на обґрунтування відсутності згоди на звільнення ОСОБА_4 з роботи зазначено, що внаслідок того, що керівництво підприємства не надало профкому на розгляд новий штатний розпис, то зрозуміти, яким чином функціонуватиме відділ з питань підготовки будівництва після скорочення посади провідного інженера, неможливо.

29 травня 2015 року відповідач запропонував позивачу перелік вакантних посад на підприємстві, проте позивач відмовився від такої пропозиції про що власноруч зробив відповідний запис із підписом.

29 травня 2015 року наказом за № 97-к/тр ОСОБА_4 звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України(скорочення штату працівників), із наказом позивач був ознайомлений під особистий підпис.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова профспілки в наданні згоди на звільнення позивача не є обґрунтованою.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необгрунтованістю заявлених позовних вимог, адже судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, натомість на підставі наявних у справі доказів установлено, що звільнення позивача з роботи відбулося із дотриманням чинного законодавства.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, достатньо повно установив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що пропозицію про наявність вакантних посад зроблено відповідачем після видання наказу про звільнення, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами у справі згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України, при цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що позивач не зазначив будь-яких зауважень з цього приводу, висловивши незгоду щодо запропонованих посад.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що профспілкова організація не надала згоди на його звільнення, зазначивши, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15, перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог ч. 7 ст. 43 зазначеного Кодексу та ч. 6 ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, не даючи при цьому оцінки обґрунтованості самого рішення.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України).

Із врахуванням вищевказаного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки зазначений вище протокол профспілки від 12 травня 2015 року № 58 не містить правового обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення позивача з роботи, тому відповідач з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП Українимав право звільнити позивача з роботи.

Наведені в касаційній скарзі позивача доводи про те, що суд: не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: ч. 2 ст. 40, ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України; не дослідив наказу від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису»; не звернув достатньої уваги на те, що попередження про наступне звільнення від 13 березня 2015 року не містить одночасної пропозиції про надання іншої роботи; не дослідив у хронологічній послідовності весь розвиток подій та не врахував, що список про наявність вільних вакантних посад станом на 29 травня 2015 року та лист відповідача від 20 липня 2015 року із пропозицією про надання іншої роботи зроблені відповідачем після звільнення позивача з роботи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак