Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металіст фасіліті менеджмент» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення суми за несвоєчасний розрахунок при звільненні, компенсації за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, моральної шкоди та покладення обов'язку про нарахування та виплати в подальшому сум до повного розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивачі звернулись до суду з указаним позовом, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просили стягнути з відповідача: грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку на користь ОСОБА_4 у розмірі 7 111,38 грн та на користь ОСОБА_5 у розмірі 2 085,25 грн; відповідальність за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_4 у розмірі 65 100,00 грн та на користь ОСОБА_5 у розмірі 65 100,00 грн; за порушення грошових зобов'язань на користь ОСОБА_4 у розмірі 5 099,54 грн та на користь ОСОБА_5 у розмірі 2 849,90 грн; на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_4 у розмірі 36 001,35 грн та на користь ОСОБА_5 у розмірі 7 037,70 грн; зобов'язати відповідача в подальшому нараховувати та сплачувати їм середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони працювали на підприємстві ТОВ «Металіст фасіліті менеджмент» до 28 лютого 2014 року та були звільнені згідно до наказу № 4-к від 28 лютого 2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

При звільненні відповідач не виплатив їм компенсацію за невикористану щорічну відпустку в повному обсязі, тому вони звернулися до суду з указаним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частина 2 статті 233 КЗпП України передбачає, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний трок, окрім позовів про звільнення, для яких строк позовної давності установлений в один місяць та позовів про порушення оплати праці, звернення до суду з яким не обмежено будь-яким строком.

В даному випадку позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди.

Отже суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку про те, що компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати, а тому до даних правовідносин застосовується строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто три місяці з дня коли позивачі отримали розрахунок по заробітній платі.

Встановивши дійсні обставини справи, суд першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку зібраним доказам, правильно застосували норми матеріального права, не допустили порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук