Провадження №2/0202/1632/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 липня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про захист прав споживача ,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача. 07.09.2015 року позивачем була подана уточнена позовна заява (а.с.47-52). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві вказала, що вона не була повідомлена банком про необхідні умови кредитування. З нею погоджувалися та візувалися тільки три з пяти сторінок у цьому договорі. А саме не погоджені пункти від 2.2.10 до 2.3.3 включно та від 3.4 до 6.2 включно, у тім числі розділ 5 договору « Відповідальність сторін». При цьому від самого початку взаємин з банком позивач не знала про існування цього договору взагалі. Тільки на початку 2011 року вона стала ставити питання про те, чи існує між нею та ПАТ «Акцент-Банк» діючі договори. На її запити вона отримала відповіді датовані 02 лютого 2011 року, якими їй відмовлено в наданні інформації. Просила суд поновити строк позовної давності за її позовною заявою; відновити становище, яке існувало до порушення її права як споживача послуг з надання споживчого кредиту, шляхом визнання непогодженими з позивачем істотних умов кредитного договору № AN 71-000004-CRED, викладених у п.п. від 2.2.10. до 2.3.3. включно та від 3.4 до 6.2 включно вищезазначеного кредитного договору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи представник позивача позовні вимоги підтримував, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судові засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №AN71-000004-CRED від 19.09.2008 року ОСОБА_1 отримала у ПАТ «Акцент-Банк» кредит у сумі 6000,00 дол. США під 28,00% річних на термін до 19.09.2009 року для поповнення оборотних коштів. Відповідно до п.3.3 Кредитного договору позичальник зобовязаний сплатити Банку суму кредиту та відсотки відповідно графіку погашення кредиту (а.с.6-8).

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Вказуючи на те, що між сторонами не були погоджені, а саме не візувалися пункти від 2.2.10 до 2.3.3 включно та від 3.4 до 6.2 включно, у тім числі розділ 5 договору «Відповідальність сторін» позивачка просила відновити становище, яке існувало до порушення її права як споживача послуг з надання споживчого кредиту. В ході розгляду справи позовні вимоги та правові підстави не уточнювалися.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч.2 ст.16 ЦК України, які мають універсальний характер і можуть застосовуватись до відповідних суб'єктивних прав. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягають захисту порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка у разі порушення права може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту права.

Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. При цьому, особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Частиною 2 ст.16 ЦК встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, у порядку захисту права суд вправі відновити становище, яке існувало до порушення права, шляхом покладання на відповідачам обовязку повернути позивачеві річ, передати (перерахувати, повернути) грошову суму, усунути перешкоди в користуванні майном, відшкодування в натурі, тощо. Різновидом відновлення стану, який існував до порушення права, є повернення сторін до попереднього майнового становища у випадках визнання правочинів недійсними.

Позивач же в своїй позовній заяві посилається на те, що між сторонами не були погоджені, а саме не візувалися пункти від 2.2.10 до 2.3.3 включно та від 3.4 до 6.2 включно, у тім числі розділ 5 договору «Відповідальність сторін» тому і просила відновити становище, яке існувало до порушення її права як споживача послуг з надання споживчого кредиту.

Однак у розділі «реквізити сторін» договору зазначено адреси та реквізити сторін даного договору та міститься підпис як з боку позивача ОСОБА_1 так і Банку. Діючим законодавством України, що регулює відношення сторін, такої правової дії як візування (парафування) умов договору не встановлено. Візування сторінок є технічною дією з боку сторін та застосовується ними на власний розсуд.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вибір способу захисту належить позивачеві. Разом з тим, особа право якої порушено, може обрати як загальний так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначено спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 19 вересня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій форміпро умови надання кредиту, умови кредитування у повному обсязі такої інформації, як вимагає Закон.

Ст.18 Закону передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Із аналізу Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що звернувшись з позовом про захист прав споживача позивач обрав спосіб захисту порушеного права, який не передбачено вищевказаним Законом.

Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, а тому не вбачає законних підстав для його задоволення.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦК України позивачу відмовлено в задоволені позовних вимог, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст.15,16,203,207,261, 628,1056-1 ЦК України, ст. ст. 3, 7, 11, 15, 27, 30, 60, 61, 88,169, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про захист прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня винесення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П.Слюсар