Справа № 541/2074/16-ц
Номер провадження 2/541/1013/2016
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
02 листопада 2016 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді - Городівського О.А.
при секретарях - Ніколаєнко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Приватного акціонерного товариства "Армапром", м. Миргород
про поновлення на роботі, стягнення грошових коштів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Голова правління Приватного акціонерного товариства "Армапром" Кравченко Анатолій Дмитрович , -
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом від 01.12.2014 року він був прийнятий на посаду токаря 2 розряду механоскладального цеху № 9 ПАТ «Армапром». Наказом № 159/к від 15 травня 2015 року по ПАТ «Армапром» його було звільнено у зв`язку з призовом на військову службу по п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Призовною комісією ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби та призвано на строкову військову службу 27 травня 2015 року, де він перебуває по даний час, що підтверджується записом у його військовому квитку.
Позивач вказує, що його звільнення проведено з порушенням ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції закону від 15 січня 2015 року, яким передбачено, що за громадянами, які призвані на військову службу, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.
В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_2 , підтримала позовні вимоги, підтвердила письмові обґрунтування і просив задовольнити позов. Суду пояснила, що її син був на роботі по 15 травня 2015 року включно, а з 27 травня 2015 року був призваний до Збройних Сил України на строкову військову службу. Вона визнає ту обставину, що звільнення відбулось на підставі заяви її сина, однак він не знав про наявність гарантій передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Коли прибув до військової частини, то від колег військовослужбовців дізнався, що їх не звільнили з роботи та продовжують виплачувати середній заробіток за місцем роботи. Вказане стало підставою для його звернення до відповідача із заявою про поновленні на роботі та до правоохоронних та контролюючих органів, однак відновити свої права в позасудовому порядку йому не вдалось.
Представник відповідача ПрАТ "Армапром", ОСОБА_3 суду надав письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що на момент звільнення позивача, діяли положення п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП та статті 119 КЗпП в редакції, які не передбачали пільг для працівників, які призвані на «строкову військову службу». Тому рішення про звільнення ОСОБА_1 є законним. Редакція ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не може застосовуватись до спірних правовідносин, так як в ній було відсутнє посилання на ст. 119 КЗпП в частині надання пільг особам призваним на строкову військову службу.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 грудня 2014 року прийнятий на роботу в ПАТ "Армапром" на посаду токаря 2 розряду механоскладального цеху № 9 .
В наказі від 15 травня 2015 року № 159/к "Про звільнення", що виданий головою правління ПрАТ "Армапром", вказано: «Звільнити ОСОБА_1 , токаря 2 розряду МСЦ № 9 з 15 травня 2015 року у зв`язку із призовом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до відомостей наявних у військовому квитку позивача, він призваний на строкову військову службу 27 травня 2015 року (а.с.10) і дотепер проходить її у військовій частині НОМЕР_1 .
Частинами 1 та 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, що визначено в статті 234 КЗпП України.
Так як позивач проходить строкову військову службу з 27 травня 2015 року по даний час, суд, керуючись положенням ст. 234 КЗпП України, вважає за можливе поновити йому строк звернення із заявою до суду. Приймаючи дане рішення, суд вважає, що особа, яка проходить строкову військову службу, обмежена в можливостях здійснення свого юридичного захисту, так як обмежена у використанні вільного часу від служби, в тому числі з метою отримання юридичних послуг.
Судом встановлено , що між сторонами склалися спірні правовідносини щодо звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку для осіб, призваних на строкову військову службу.
Відповідно частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції закону від 15 січня 2015 року, яка діяла на момент звільнення позивача, було визначено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Незважаючи на наявність вищевказаної норми, яка надавала гарантії особам, які призвані на строкову військову службу щодо збереження місця роботи та середнього заробітку, зміни до статі 119 КЗпП України та п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, які продублювали аналогічну гарантію, були прийняті 14.05.2016 року та набрали законної сили лише 11.06.2015 року , з наступного дня після їх опублікування.
Відповідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно ч. 4 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" одним із видів військової служби є строкова військова служба .
З аналіз вказаних норм, а також, враховуючи усунення колізії (конкуренції) між нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статтями Кодексу закону про працю України, суд приходить до переконання про необхідність застосування норм закону який прийнятий пізніше та має спеціальних характер. А тому вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які передбачали гарантію громадянам України, які призвані на строкову військову службу в збереженні місця роботи (посади) та середнього заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності але не більше одного року.
Враховуючи вищевикладене суд вважає звільнення ОСОБА_1 , яке проведено ПрАТ «Армапром» на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним. Однак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі позивача, так як на момент розгляду справи прошов термін більший ніж один рік протягом якого гарантовано зберігалось місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві відповідно до положень ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції яка діяла на момент звільнення позивача. Окрім того, позивачем не ставиться питання про скасування наказу про його звільнення, а суд відповідно до положень ст. 11 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог.
Вирішуючи спір в частині моральної шкоди суд дійшов висновку, що діями ПрАТ «Армапром» ОСОБА_1 завдана моральна шкода, так як порушення його законних прав призвело до моральних страждань, які проявлялись у тому, що він під час проходження строкової військової служби був у нерівних умовах з іншими особами, з якими проходив службу. Порушення законних прав позивача полягає у невиплаті середнього заробітку та відмові скасувати наказ про звільнення і поновити на роботі. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, обставини справи, розмір заборгованості, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 1000 грн. В решті, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на думку суду необґрунтовані і недоведені.
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку, суд на підставі положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. Позовні вимоги з приводу стягнення середнього заробітку задоволено на 64,96 %. (551,2*64,96% = 358 грн. 05 коп.)
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за розгляд позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 1378 грн., а вимога задоволена судом лише на 10 %, тому з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 137 грн.80 коп.
Керуючись Конституцією України, ст.ст. 36, 119,235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 292, 294, 296 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Армапром", про поновлення на роботі, стягнення грошових коштів задовольнити частково.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Армапром" на користь держави судовий збір в розмірі 358 грн. 05 коп.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Армапром" на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 137 грн.80 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: О.А. Городівський