РІШЕННЯ

Іменем України

29.12.2016 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого- судді Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

з участю прокурора - Машталяр Ю.А.

лікаря-психіатра- Ощіпок С.О.

Розглянувши в судовому засіданні, у м. Львові, в залі суду, цивільну справу за заявою лікаря психіатра ОСОБА_1 про задоволення заяви Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про подальше лікування в умовах КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, -

в с т а н о в и в:

Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в особі лікаря - психіатра ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про задоволення заяви Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про подальше лікування в умовах КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 08.12.2012 року знаходиться на стаціонарному лікуванні у КЗ ЛОКПЛ у відділенні №4 на підставі ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу".

27.12.2016 року повторно оглянута комісією лікарів психіатрів, які прийшли до висновку, що подальше лікування ОСОБА_2 є доцільним в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі, у зв"язку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу: порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій та моторних функцій, неможливості задоволення нею базових потреб.

На підставі викладених у заяві обставин та згідно Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, Закону України «Про психіатричну допомогу» лікуючий лікар просить ухвалити рішення, яким задоволити заяву про госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» , заяву підтримала повністю, пояснення дала аналогічні до викладених у заяві, зазначивши, що хвора несе загрозу для свого здоров'я та безпеки.

Крім цього, лікуючий лікар-психіатр у судовому засіданні додатково пояснила, що хвора страждає розладом психіки, підставою для висновку стали відомості тітки про її неадекватну поведінку, що створює небезпеку для оточуючих. При цьому лікар надала суду копії епікризів та матеріали історії хвороб, згідно з якими, хвора неодноразово перебувала на лікуванні у Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Крім того, повідомила суд, що в провадженні судді Дзендзюри С.М. перебуває заява аналогічного змісту , в якій призначено судовий розгляд. На підтвердження цього надала відповідні документи та копію ухвали.

Зацікавлена особа ОСОБА_3 - в судовому засіданні заяву підтримала, підтвердила фактичні обставини, стверджує, що є тіткою хворої та просить задовольнити заяву. Разом з тим, не надала будь - яких підтверджень своїх родинних відносин із хворою, а лише зазначила, що опікун ОСОБА_4 померла, відтак вона стала опікуном і стверджує, що ініціює направлення ОСОБА_2 до спеціалізованого інтернату.

Прокурор у судовому засіданні , заслухавши пояснення лікуючого лікаря та гр. ОСОБА_3, просив відмовити у задоволення заяви, як такої що не відповідає фактичним обставинам справи.

Хвора ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку, мотивуючи тим, що почуває себе нормально.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, суд приходить до переконання, що заяву слід відхилити, як таку, що не відповідає вимогам процесуального законодавства та фактичним обставинам.

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 Закону України " Про психіатричну допомогу", є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу, суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до положень ст.ст. 18, 234 ЦПК України справи про надання особі психіатричної допомоги розглядаються судом у складі одного судді та двох народних засідателів. В той же час, з прийняттям 02 червня 2016 року Верховною ОСОБА_5 України законів України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (№1401-VIII) та «Про судоустрій та статус суддів» (№1402-VIII), які набрали чинності з 30 вересня 2016 року не передбачено інституту народних засідателів, а закріплено, що справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.

Натомість положення ЦПК України передбачають необхідність розгляду таких справ за участю народних засідателів (ч.4 ст. 234). Оскільки згідно пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції, то положення ч.2 ст. 18 та ч.4 ст. 234 ЦПК України фактично втратили чинність після набуття чинності вищевказаним Законом (№1401-VIII) як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції. Аналогічна позиція викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України частині п'ятій статті 124, частині першій статті 127, частині четвертій статті 129 Конституції України» №21 від 31.10.2016 р.

Також , за змістом Резолюції Генеральної ОСОБА_5 ООН, «Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» №46/19 від 18.02.1992 р., примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган.

Ч.1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, тому враховуючи положення вищевказаних законів, суд розглядає дану справу в складі одного судді за участю прокурора та заявника.

Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів відділення №4 КЗ «ЛОКПЛ» від 27 грудня 2016 року ,ОСОБА_2 знаходиться на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОКПЛ з 08.12.2012 року на піставі ст.14 Закону України " Про психіатричну допомогу" у відділенні №4.

Розпорядженням Франківської районної ради народних депутатів від 09.12.1994 року, ОСОБА_2, яка визнана недієздатною, призначено опікуна ОСОБА_6,котра три роки тому померла.

На підставі ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» ОСОБА_2 була оглянута комісією лікарів-психіатрів відділення №4 КЗ «ЛОКПЛ», яка прийшла до висновку про необхідність госпіталізації громадянина ОСОБА_2 в психіатричний стаціонар, у звязку з наявністю у нею тяжкого психічного розладу.

Даний розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку , внаслідок чого у хворої порушено сприйняття, мислення, воля, емоції та моторні функції, позбавлена можливості задоволення своїх базових потреб.

Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року).

Парламентська ОСОБА_5 Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7).

Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар'єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.

Відповідно до абзацу дев'ятого статті 1 Закону, усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування.

Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом.

З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Як встановлено судом, в провадженні Франківського районного суду м. Львова, перебуває судова справа № 465/4133/16-ц за заявою Комунального закладу " ЛОКПЛ" про подальше лікування в умовах КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку ОСОБА_2від 08.07.2016 року, провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що опікун ОСОБА_4, що призначена відповідно до Розпорядженням Франківської районної ради народних депутатів від 09.12.1994 року опікуном недієздатної ОСОБА_2, померла 09.01.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СГ № 348013 від 10.01.2014 року.

Разом з тим , у заяві , із якою звернувся у суд КЗ ЛОКПЛ, і надалі вказується опікуном дана особа, відомостей про опікуна ОСОБА_3 в матеріалах справи немає, хоч остання вказує про свої родинні відносини із хворою.

У зв'язку з тим, що в судовому засіданні не встановлено, що викладені у заяві факти відповідають фактичним ообставинам справи , суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,60,39-40,212-215,279-282ЦПК України, ст. 13,14,22 Закону України «Про психіатричну допомогу», враховуючи положення правової позиції, що викладена в Постанові Пленуму Верховного суду України № 21 від 31 жовтня 2016 року «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 ЦПК України частині пятій ст. 124, частині першій ст. 127, частині четвертій статті 129 Конституції України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву лікаря психіатра Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 про задоволення заяви Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» щодо подальшого лікування в умовах КЗ ЛОКПЛ в примусовому порядку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відхилити, як таку, що не відповідає вимогам процесуального законодавства та фактичним обставинам.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через суд, що постановив рішення.

Суддя В. Кузь