АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2065/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1430/К/16 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія № 26 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

Іменем України

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Барильської А.П., Грищенко Н.М.,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ«Криворізький залізорудний комбінат») про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок виконання трудових обовязків, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 275600 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою здоровя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1. задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1. моральне відшкодування 20000 грн. без утримання податків та обовязкових платежів, а також на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що посилання позивача на акт розслідування причин виникнення проф.захворювання, довідку МСЕК та медичні документи, як на підставу відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих звязків є припущенням, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Вважає, що судом було не досліджено, що в діях відповідача взагалі відсутній елемент правопорушення, як протиправність поведінки відповідача, оскільки, позивач при працевлаштуванні був проінформований про шкідливі умови праці та добровільно виконував такі роботи, а тому сам винен у виникненні у нього професійного захворювання, оскільки недбайливо ставився до свого здоровя. Зазначає, що ОСОБА_1 захворів в 2008 році, але продовжував свідомо працювати до 2014 року, чим не дбав про особисту безпеку і здоровя.

Також судом не враховано, що позивач не був звільнений з підприємства за станом здоровя після встановлення втрати професійної працездатності, а звільнився за угодою сторін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з 25 вересня 2000 року по 11 квітня 2014 року на різних посадах, з яких 13 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 листопада 2015 року (а.с. 8-11, 12-13).

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 24 вересня 2015 року позивачу було вперше встановлено діагноз: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і мязово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу правого колінного суглоба та періартрозом лівого колінного суглоба ПФ першого-другого ст. М54.1.

ОСОБА_4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 листопада 2015 року, встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в умовах перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, важкої праці, вимушеної робочої пози. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони в параметрах, що перевищують гранично допустимі (а.с. 12-13).

Висновком МСЕК від 12.01.2016 року ОСОБА_1 встановлена втрата працездатності в розмірі 30% у звязку з професійними захворюваннями (20% по радикулопатії, 10% - ХОЗЛ) з 04 січня 2014 року по 01 лютого 2017 року, без встановлення групи інвалідності. Встановлено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП (а.с. 14).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків і повязане з виробництвом і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності з їх боку вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ст. 454 ЦК України, розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Як вбачається з ОСОБА_4 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.11.2015 року, встановлено, що під час роботи в підземних умовах шахти «Октябрьська» ДП, ВАТ та ПАТ «Кривбасзалізрудком» позивач виконував роботи в умовах фізичного перенавантаження та підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, у звязку з чим було порушено законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, передбачені ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Доводи апеляційної скарги відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність його про умови праці при працевлаштуванні, а також вини самого позивача у виникненні професійного захворювання, оскільки після захворювання продовжував працювати більше 5 років, чим не дбав про особисту безпеку і здоровя, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно визначився із ступенем вини відповідача у виникненні та встановленні професійного захворювання у ОСОБА_1, висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги відповідача.

ОСОБА_4 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 у зв'язку з втратою ним професійної працездатності, встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами. Позивач переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих звязків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Інші доводи відповідача спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду, викладеними у рішенні.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_5