Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: відділ приватизації Залізничної районної адміністрації, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_7, про визнання права власності на житлове приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_8 звернули до суду із указаним позовом, у якому просили визнати за малолітнім ОСОБА_8 право власності на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивували тим, що в спірній квартирі зареєстрований та проживає з 1998 року ОСОБА_4, а також без реєстрації проживає ОСОБА_3, яка 12 червня 2001 року народила сина - ОСОБА_8, який проживає з ними. Оскільки, незважаючи на те, що вони 02 серпня 2001 року звертались в паспортний відділ ЖЕК-306, однак сина не зареєстрували за місцем проживання його сім'ї в спірній квартирі, що позбавило останнього на частку в приватизованій квартирі, просили задовольнити позов.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2007 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1. У решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що малолітній ОСОБА_8 на момент приватизації спірної квартири постійно проживав в ній, був членом сім'ї, заяву на приватизацію не писав в силу свого віку, однак він має право на отримання квартири в спільну сумісну власність.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що на день видачі спірного розпорядження про приватизацію вищевказаної квартири, ОСОБА_8 не мав права на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки в згаданій квартирі прописаний не був і відомості про його проживання в згаданій квартирі відсутні.

Такі висновки апеляційного суду є правильними з огляду на наступне.

Судом установлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, син позивачів ОСОБА_8 народився 12 червня 2001 року і його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно копії заяви від 02 серпня 2001 року ОСОБА_4 звертався до начальника паспортного столу ЖЕК-306 із заявою про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 свого сина - ОСОБА_8.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації від 28 вересня 2001 року передано у власність відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та сина позивачів ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва про право власності від 28 вересня 2001 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності відповідачам: ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та сину позивачів ОСОБА_4.

З копії свідоцтва про одруження від 11 березня 2003 року вбачається, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб 11 березня 2003 року.

Згідно копії довідки ЖЕК № 306 форми № 4 від 30 серпня 2001 року, за адресою по АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наступні особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 Зазначено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_7 перепрописані з вул. Виговського 49/85 з приватизованої квартири, ОСОБА_4 прописаний за місцем позбавлення волі, ОСОБА_8 прописаний в с. Нагірці Жовківського району Львівської області.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї від 11 липня 2005 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 приватизована і в ній зареєстровано 7 осіб. З довідки вбачається, що позивач - ОСОБА_4 в спірній квартирі зареєстрований з 1998 року, а його син - ОСОБА_8 з 2003 року.

Позивачі, заявляючи позов в інтересах свого сина, зазначили, що на момент приватизації квартири їх син був малолітнім та не мав можливості захистити свої права, тому вважали, що відповідачі порушили конституційні права рівності на житло при приватизації, умисно не вказавши усіх членів сім'ї які проживають у квартирі, позбавивши при цьому їх малолітнього сина можливості отримати квартиру у спільну часткову власність.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно зі змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Відповідно до ст. 60 КпШС України, який був чинним на час приватизації житла, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Місцем проживання дитини до п'ятнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 2 ст. 17 ЦК УРСР).

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що на день видачі спірного розпорядження Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради від 28 вересня 2001 року «Про передачу квартири у власність громадян» ОСОБА_8 не мав права на приватизацію вищевказаної квартири, оскільки у вказаній квартирі прописаний не був і відомості про його проживання у згаданій квартирі відсутні, у зв'язку із чим прийшов до обґрунтованого висновку, що права останнього спірним розпорядженням не порушені та правильно відмовив в позові з цих підстав

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін