АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

01.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив:

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та завдає шкоду діловій репутації ОСОБА_1, інформацію, яка була поширена ОСОБА_2, а саме:

«Міністр екології ОСОБА_1 перебував у Ніцці, Монако під час пожежі на нафтобазі БРСМ під Васильковом»;

«Міністр екології ОСОБА_1 є корупціонером та існує корупційний зв'язок між

ним та відомим бізнесменом ОСОБА_3»;

«Міністр екології ОСОБА_1 був звільнений за корупцію».

Зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію про позивача, яка була поширена ним, шляхом оголошення ним на найближчому з дня набрання рішенням законної сили пленарному засіданні Верховної Ради України резолютивної частини рішення суду зі вказівкою, що «ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України мною, ОСОБА_2, була поширена недостовірна інформація про Міністра екології та природних ресурсів ОСОБА_1, яка принижує його честь та гідність, та завдає шкоди діловій репутації, а тому заявляю, що:

1) Колишній міністр екології ОСОБА_1 не є корупціонером, а його зв'язок з відомим бізнесменом ОСОБА_3 не є доведеним.

Справа № 757/22785/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8829/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
2) Колишній міністр екології ОСОБА_1 був звільнений не за корупцію.

3) Колишній міністр екології ОСОБА_1 не перебував в Ніцці, Монако під час пожежі на нафтобазі під Васильковом, та перебував на робочому місці в міністерстві 08.06.2015 до часу виникнення пожежі.

3.2. Публікації ним на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2в режимі «Доступно всім» в день набрання рішенням законної сили резолютивної частини рішення суду зі вказівкою, що «мною, ОСОБА_2, в минулих публікаціях на цій сторінці була поширена недостовірна інформація про колишнього Міністра екології та природних ресурсів ОСОБА_1, яка принижує його честь та гідність, та завдає шкоди діловій репутації, а тому заявляю, що:

1) ОСОБА_1 не є корупціонером, а його зв'язок з відомим бізнесменом ОСОБА_3 не є доведеним.

2) Колишній міністр екології ОСОБА_1 був звільнений не за корупцію.

3) Колишній міністр екології ОСОБА_1 не перебував в Ніцці, Монако під час пожежі на нафтобазі під Васильковом, та перебував на робочому місці в міністерстві 08.06.2015 до часу виникнення пожежі, та не видаляти цю публікацію.

4. Стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень шляхом зарахування всієї суми відшкодування моральної шкоди на розрахунковий рахунок Міністерства оборони України № 8611 (медичне забезпечення), Код , Банк - Державна казначейська служба України, Київ, Код банку МФО - 820172.

Позовні вимоги мотивовані тим, що поширена відповідачем інформація є не тільки неправдивою інформацією, а навіть образою та наклепом, тому порушує його право на повагу честі, гідності та ділової репутації, а також завдає моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2016 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач не погоджується із висновками суду, оскільки, на його думку, вони не відповідають обставинам справи, судом надано невірну оцінку доказам у справі, вважає, що рішення ухвалено не об'єктивно у зв'язку із неповним дослідженням обставин справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі наголошується на тому, що висновки суду першої інстанції відносно того, що інформація щодо перебування 08.06.2015 ОСОБА_1 у м. Ніцці, Монако за результатами перевірки компетентного органу знайшла своє підтвердження в судовому засіданні не відповідає обставинам справи, оскільки твердження відповідача стосувалося місця перебування ОСОБА_1 не в день 08.06.2015, як помилково встановив суд, а під час пожежі на нафтобазі «БРСМ» у Василькові. Так, матеріали справи, містять довідку Національного агентства України з питань державної служби та звіт Державної служби України, які підтверджують, що під час пожежі на БРСМ міністр ОСОБА_1 знаходився на своєму робочому місці в міністерстві, проте суд вказаним доказам оцінку не дав. Також представник позивача вказує на те, що в матеріалах справи міститься постанова Солом'янського районного суду м. Києва від 23.06.2015, якою закрито справу про вчинення ОСОБА_1 можливих корупційних дій за відсутністю складу правопорушення, пов'язаного з корупцією. Суд не зазначив про вказаний доказ у своєму рішенні та оцінку йому не дав, хоча вказана постанова спростовує твердження відповідача про вчинення корупційних діянь позивачем. До того ж твердження про вчинення позивачем корупційних діянь не може вважатися оціночним судженням. Представник позивача зазначає про те, що висновок суду першої інстанції відносно того, що твердження відповідача про те, що позивача було звільнено за вчинення можливо корупційних діянь є оціночним судженням та відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною, не відповідає обставинам справи, оскільки насправді відповідач стверджував про те, що міністра екології ОСОБА_1 було звільнено саме за корупцію, а не за вчинення можливих корупційних діянь, як помилково вказав суд в своєму рішенні. Відповідно, вказаний висновок суду не стосується обставин справи, а твердження відповідача щодо звільнення позивача за корупцію судом не розглянуто та оцінку суду в рішенні не отримало. Крім того, суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме не застосував положення частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», яка визначає чітко зміст поняття «оціночних суджень» та застосував рішення Європейського суду з прав людини, які не підлягають застосуванню чим порушив норми матеріального права. Суд взагалі не розглянув обставини порушення особистих немайнових прав позивача внаслідок поширення недостовірної інформації про нього, та надані докази, що обґрунтовують грошову вимогу про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте в день розгляду справи ним були подані через канцелярію суду письмові пояснення, в яких він просить апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовну, суд першої інстанції виходив з того, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів, інтерв'ю, публікаціях в мережі Інтернет, відповідачем була дотримана, а відтак відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв'язку з чим, не підлягають задоволенню як похідні вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, та вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, що свобода слова і свобода друку, гарантовані громадянам Конституцією України (ст.34), означають право висловлювання думок і переконань, пошуку, вибору, одержання і поширення інформації та ідей у будь-яких формах, включаючи пресу та інші засоби масової інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005).

Національне законодавство містить наступні положення.

Згідно з положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній

цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або

юридичних осіб тощо.

В порядку ч.ч. 1, 2 ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем, який є народним депутатом України, під час публічного виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України була поширена наступна інформація відносно позивача, а саме:

«....Я хочу звернути вашу увагу до факту корупції, вчиненого Міністром екології ОСОБА_1...»;

«...Де був в цей час міністр екології ОСОБА_1? За кордоном. У Ніцці «прохладжався». У відпустці, в яку він поїхав, до речі, без відома і без дозволу Прем'єр-Міністра хоча законодавство передбачає, що члени Кабінету Міністрів не мають права виїжджати за кордони без відповідного дозволу...»;

«...Людина, яка літає по Монако, по Ніцах, у той час коли в Україні екологічна катастрофа, внаслідок якої загинуло п'ятеро українських громадян, серед них дев'ятнадцятилітні хлопці, не має право ОСОБА_1 обіймати посаду міністра екології. Геть сволочь із посади».

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в соціальній мережі на персональній сторінці «Фейсбук» відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_4 під час публічного виступу на засіданні Погоджувальної ради у Верховній Раді України, ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виступу на засіданні фракції Радикальної партії України шляхом транслювання наживо телеканалом «112.Україна» ОСОБА_2 була поширена інформація відносно позивача, а саме:

«Міністр екології ОСОБА_1 перебував у Ніцці, Монако під час пожежі на нафтобазі БРСМ під Васильковом»;

«Міністр екології ОСОБА_1 є корупціонером та існує корупційний зв'язок між ним та відомим бізнесменом ОСОБА_3»;

«Міністр екології ОСОБА_1 був звільнений за корупцію».

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі (а.с.13-16, 19, 20, 53-100, 109-114, 115). Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації суду не надано.

При вирішенні даного спору слід врахувати положення абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 № 8рп/2003, який вказав на те, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Як вбачається, позивач перебував на посаді Міністра екології та природних ресурсів України, відповідно, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Колегія суддів зауважує, що хоча у поширеній інформації містилися серйозні твердження щодо наявності корупційних діянь та інших порушень чинного законодавства позивачем, проте необхідно також враховувати наступне.

Згідно зі ст. 80 Конституції України, народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

В порядку ст. 11 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України має право пропонувати питання для розгляду Верховною Радою України та її органами; виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій; висловлювати свою думку щодо кожного питання, яке розглядається на засіданні; порушувати питання про довіру складу органів утворених Верховною Радою України, а також посадовим особам, яких обрано, призначено на посади або щодо призначення на посади яких Верховною Радою України надано згоду у випадках передбачених Конституцією України.

Як вказує ст. 114 Конституції України, Міністр оборони України, Міністр закордонних справ України призначаються Верховною Радою України за поданням Президента України, інші члени Кабінету Міністрів України призначаються Верховною Радою України за поданням Прем'єр-міністр України. Таким чином, Міністр екології та природних ресурсів України призначається Верховною Радою України за поданням Прем'єр-міністра України.

Також положення ч. 4 та ч. 5 ст. 17 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачають, що народний депутат України має право порушувати у Верховній Раді України або її органах питання про необхідність проведення перевірок додержання законів органами державної влади, їх посадовими особами, про проведення розслідувань з питань, що становлять суспільний інтерес, та брати участь у таких розслідуваннях в порядку встановленому законом. А також, народний депутат України як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади.

Таким чином, висловлювання відповідача на засіданні Верховної Ради України 16.06.2015 не можуть бути предметом спростування. До того ж необхідно звернути увагу, що вказаний виступ містить вимогу до Генерального прокурора України про здійснення перевірки наведених в його повному вигляді обставин.

Крім того, не можна залишити поза увагою, що на обговоренні, перш за все були, події, що відбувалися на нафтобазі «БРСМ-нафта» з 08.06.2015 по 13.06.2015 пожежа, внаслідок якої загинуло декілька людей, що становило значний суспільний інтерес. А отже і дії Міністра екології та природних ресурсів України під час техногенної катастрофи на нафтобазі «БРСМ-нафта» становили такий інтерес.

У відповідності до чинного законодавства України, як національної судової практики, так і прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), суспільство має право отримувати інформацію, яка становить суспільний інтерес та вказаному праву кореспондує обов'язокзасобів масової інформації, громадських і політичних діячів надавати суспільству вищезазначену інформацію(п. 63 рішення ЄСПЛ від 25.06.1992 у справі ThorgeirThorgeirsonv. Iceland).

Європейський суд з прав людини стверджує, що у відповідності до ст. 10 Конвенції, сфера для обмеження висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять суспільний інтерес, є дуже малою (п. 61 рішення ЄСПЛ від 1995 року у справі Surekv. Turkey).

Враховуючи п. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію», предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальної цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Даний перелік не є вичерпним та, беззаперечно, діяльність органів державної влади, політичних чи громадських діячів належить до сфери суспільного інтересу (п.41 рішення ЄСПЛ від 08.07.1986 у справі Lingensv. Austria).

Здійснюючи аналіз виступів відповідача в цілому, колегія суддів приходить до висновку, що це переважно були твердження, які аргументовано можна назвати оціночними судженнями з огляду на застосовані мовностилістичні засоби. Висловлювання відповідача були направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності посадової особи органу державної влади, що в свою чергу ставить суспільний інтерес. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. У зв'язку з цим вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Водночас, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання(п. 42 рішення ЄСПЛ від 29.03.2005 у справі «Української Прес-Групи» проти України).

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду щодо висловлювання про перебування ОСОБА_1 в день 08.06.2015 за межами України знайшли своє підтвердження. Проте позивач наголошує на тому, що твердження стосувалось саме його відсутності під час пожежі на нафтобазі «БРСМ-нафта» у Василькові.

Згідно наданої відповідачем Довідки за результатами позапланової перевірки дотримання вимог Закону України «Про державну службу», антикорупційного законодавства та інших нормативно-правових актів з питань державної служби в Міністерстві екології та природних ресурсів України від 23.06.2015, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 08.06.2015 до 17.15 год. через відсутність на території України (у зв'язку з тим, що знаходився за кордоном) (а.с.162-169). Як вказує позивач пожежа сталась 08.06.2015 о 17.29 год., тобто в цей час позивач перебув на власному робочому місті, що спростовує твердження відповідача. Проте, твердження відповідача стосувалось переважно факту відсутності позивача на робочому місці без поважних причин, повідомлялись факти використання приватного літака та дипломатичного паспорту в приватних цілях, в зв'язку з чим були зроблені висновки про наявність корупційних діянь.

Слід зазначити, що в переважній більшості вказана інформація міститься у довідці від 23.06.2015, складеної за результатами проведеної перевірки, і ці висновки покладені в основу подання Прем'єр-міністра України ОСОБА_11 від 26.06.2015 № 10796 про звільнення ОСОБА_10, з посади Міністра екології та природних ресурсів України за вчинення діянь, «що можуть містити корупційні правопорушення або порушення вимог до поведінки осіб, уповноважених на виконання функцій держави» (а.с.171-172, 173).

Так, в матеріалах справи міститься постанова Солом'янського районного суду м. Києва від 23.06.2015, якою закрито справу про вчинення ОСОБА_1 можливих корупційних дій за відсутністю складу правопорушення. Однак, виходячи з подання Прем'єр-міністра України підставою звільнення позивача зазначені саме можливі корупційні діяння, а тому не вбачається підстав для спростування інформації висловленої відповідачем в мережі Інтернет про звільнення позивача за корупцію.

Проте, знову ж таки вказана інформація не носить стверджувальний характер, вона подається у вигляді певних думок автора шляхом співставлення певних обставин і у підсумку автор звертається до уповноважених органів здійснити її перевірку або до громадськості. Таким чином, оскільки порушені питання носять суспільний інтерес і інформація викладена як звернення до суспільства та уповноважених органів щодо здійснення перевірки, то ця інформація не підлягає спростуванню.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Одним із способів захисту цивільних прав ст.ст.16, 22, 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За відсутності порушеного права не вбачається і підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, про яку заявлено позивачем. Також відсутні підставі і для відшкодування позивачеві судових витрат.

За наведених обставин, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у, визначений спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: