Провадження № 2/761/7021/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Лукянчук А.О., Краснянської С.В.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни, третя особа - ОСОБА_4 про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним.

Під час слухання справи як третю особу було залучено ОСОБА_4.

В позовних вимогах позивач просить: визнати дії відповідача по посвідченню договору який не відповідає законодавству України незаконними; визнати недійсним шлюбний договір від 02.08.2013 року, що підписаний між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підписали шлюбний договір. Як зазначає позивач, договір був підписаний після численних нарікань та психологічного тиску. Положення договору якими залишено у власності ОСОБА_4 земельну ділянку та будинок, що на ній розташований, а також автомобіль суперечить ч.4 ст.93 СК України так як ставить позивача у невигідне матеріальне становище та позбавило його частини спільно нажитого майна і у відповідності до положень ст.103 СК України може бути визнаний недійсним.

Також позивач зазначає, що нотаріус не мала права посвідчувати зазначений договір, вона маючи доступ до реєстраційних баз могла перевірити статус майна, що було придбано під час офіційного шлюбу.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про слухання справи в її відсутність, просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що з її боку не було порушень діючого законодавства.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що договір відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши позивача, представника третьої особи, врахувавши заперечення відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 02.08.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був підписаний шлюбний договір за умовами якого сторони домовились та зазначили в п.2, що особистою приватною власністю ОСОБА_4 є земельна ділянка площею 0,1797 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що належить їй на підставі Акту про право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, виданого Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24 травня 2006 року з усіма будівлями та насадженнями, що місяться на вказаній земельній ділянці та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 253,2 кв.м. та належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Віта-Поштової сільської ради 23.11.2007 року та зареєстрований в КП Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області 10.12.2007 року з усіма поліпшеннями, прибудовами та господарськими будівлями.

Крім того сторони домовились та зазначили в п.5 Договору, що транспортний засіб БМВ 2003 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, який придбано ОСОБА_4 за власні грошові кошти 29.11.2012 належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29.11.2012 року вважається її приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_4 на її власний розсуд.

Про те що сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено ними відповідно до справжньої волі, без будь-якого фізичного чи психічного тиску, договір укладено на вигідних для них умовах зазначено в п.9 Договору.

В п.14 Договору зазначено, що сторонам нотаріусом роз'яснено правові наслідки укладеного правочину в тому числі статті 215-236, 319 ЦК України, статті 9, 57-74, 92-103 СК України.

Закон України «Про нотаріат» встановлює порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні.

У відповідності до положень ст..7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктом 2.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерствва юстиції України 22.02.2012 №296/5 передбачено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки, а також можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Сторони у шлюбному договорі можуть визначати правовий режим майна, яке дружина, чоловік передають для використання на спільні потреби сім'ї; правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу; порядок користування житлом. Сторони можуть домовитись у шлюбному договорі про зміну правового режиму майна, набутого в шлюбі, та визначити його як особисте майно одного із подружжя або на особисте майно одного із подружжя поширити режим спільного майна подружжя. Шлюбним договором може регулюватися порядок користування одним із подружжя житловим приміщенням, яке належить іншому з подружжя, а також проживання у житловому приміщенні, яке є їхньою спільною власністю, їхніх родичів.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1)існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2)заборона випливає із змісту акта законодавства;

3)така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Позивач в судовому засіданні не довів, що підписання шлюбного договору ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу та під час шлюбу, таким чином в судовому засіданні не встановлено не відповідність шлюбного договору вимогам статей 64, 74, 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України.

Верховний Суд України у справі №6-230цс14 від 28.01.2015 року зазначив, що поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач діяла в межах чинного законодавства, позивач не довів суду, що зазначеним шлюбним договором позивача поставлено у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни, третя особа - ОСОБА_4 про визнання дій незаконними та визнання шлюбного договору недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.Г.Притула