Ухвала

іменем україни

4 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі

88 тис. швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,99 річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року з ОСОБА_5 був укладений договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі. Про це йому стало відомо у травні 2012 року. Вважав, що укладений з ОСОБА_5 договір поруки має бути визнано припиненим, оскільки вказаний договір у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України не має строку дії поруки. Крім того, він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який без її згоди уклав спірний договір поруки, а тому вказаний договір в порядку ч. 2 ст. 65 СК України виходить за межі дрібного побутового договору та має бути визнано припиненим.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати зазначений договір поруки припиненим.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, поданій представником ОСОБА_7, просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненим. Судами правильно враховано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року з поручителя стягнуто заборгованість за кредитним договором, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 листопада 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним було відмовлено. Вказані судові рішення набрали законної сили та є обов'язковими для виконання (ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 14 ЦПК України).

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, дійшов висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик