Головуючий в І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/139/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі:

секретаря - Маламан Я.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за об'єднаними позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Кагарлицький районний сектор УДМС України в Київській області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року, зареєстрованого в Ржищівському БТІ 25 червня 2012 року. На даний час у зазначеній квартирі зареєстровані на праві постійного місця проживання наступні громадяни: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Відповідач по справі ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає з 2013 року, спільного господарства не вів, за комунальні послуги не платив, його особистих речей в квартирі немає. Справжнє місце проживання відповідача позивачу невідоме. На сьогодні позивач має намір продати свою квартиру, але наявність реєстрації відповідача заважає їй здійснити свій намір. На підставі викладеного позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користуватися квартирою № 16 по вул. Воровського, 108 у м. Ржищів Київської області.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, яку ухвалою суду від 2 листопада 2016 року було об'єднано для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Кагарлицький районний сектор УДМС України в Київській області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказував, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_1 У квартирі зареєстровані він та ОСОБА_5 ОСОБА_1 неодноразово намагалась перешкодити йому проживати за місцем реєстрації. Посилаючись на Конституцію України, ст. 25 Загальної декларації прав людини, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. 3 ст. 9, ч.1 ст. 64, ст. 150, 156, 157, 162 ЖК УРСР ОСОБА_3 також вказував, що він має право на житло та не може бути безпідставно позбавлений права користування вказаною вище квартирою як колишній член сім'ї власника квартири. Зокрема, посилався на ст. 150 ЖК УРСР, згідно якої власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина/ чоловік, діти, батьки; членами сім'ї наймача можуть бути визнані інші особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Дані норми щодо визначення членів сім'ї застосовуються і для визначення членів сім'ї власника житла у сенсі визначення житлових прав та обов'язків. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи. Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб'єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Об'єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла. Враховуючи зміст ч. 1 ст. 405 ЦК України та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім'ї.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї необхідно врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_3 посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в ухвалі від 31 січня 2007 року по справі №6-24089св06, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК УРСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Колишній член сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселений відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачене статтями 9, 156 ЖК сервітутне право колишніх членів сімї власника на користування житлом останнього не є порушенням права власності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.1,2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, крім обмеження права власності у передбачених законом випадках. У цьому випадку, обмеження прав власника передбачені ст. 156 ЖК.

У зв'язку із цим, ОСОБА_3 просив вселити його у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні вказаною вище квартирою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, а в задоволенні позову ОСОБА_3 просила відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримував. Вказував, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_4, є ОСОБА_1 Відповідач більше ніж півроку не проживає у квартирі, проживає за іншою адресою, його речей у квартирі немає, про що підтвердили свідки. Щодо позову ОСОБА_3, то він зазначає, що з питань перешкод проживання не надходили заяви до міліції чи інших органів. Немає свідків, які могли б підтвердити вчинення перешкод у проживанні. ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника квартири, документів про підтвердження права власності ОСОБА_3 на квартиру немає.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 пояснила, що ніхто не може бути позбавлений житла. Батько ОСОБА_3 ще за свого життя розпорядився своїм спадковим майном, а саме: продав житловий будинок та придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_3, та оформив право власності на себе. Його син ОСОБА_3 документів не перевіряв. Батько відповідача одружився із ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1Є.). Далі між батьком та ОСОБА_6 було оформлено договір дарування квартири. У подальшому між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було оформлено договір дарування вказаної вище квартири. Хоча син - ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства, але його батько фактично позбавив його права на спадкування . Представник позивача наголошувала, що ОСОБА_3 має право на обов'язкову частку у квартирі. На звернення до правоохоронних органів з приводу вказаних вище порушень закону ними було отримано відповідь, що порушень не виявлено. Указувала на те, що після смерті матері відповідача та внаслідок відчуження спадкового майна, були порушені права ОСОБА_3 на обов'язкову частку у спадщині. Договори дарування квартири від 19 липня 2011 р. та від 13 червня 2012 року є недійсними в силу ст. 234 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму ВСУ №9 від 9 вересня 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

У судовому засіданні відповідач пояснив, що ОСОБА_1 перешкоджає йому проживати у вказаній квартирі, не відкриває двері, тому він вимушений проживати у знайомих. З цього приводу вимушений був звернутись до міліції. Однак на звернення отримав відповідь, що порушень не виявлено. До часу смерті батька, який помер 19 серпня 2015 року він проживав у цій квартирі.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що вона знайома батька ОСОБА_3 За свого життя він казав, що квартира належить йому та ОСОБА_3 по 1/2 частині. ОСОБА_3 інвалід дитинства, його не можна позбавляти житла. За життя батька син - ОСОБА_3 за ним доглядав. Батько випивав та забувся про дітей. Про те, що ОСОБА_1 перешкоджала ОСОБА_3 проживати у квартирі вона знає зі слів ОСОБА_3. Вважала, що зі сторони нотаріуса, який посвідчував договір дарування ОСОБА_1 були зловживання.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засідання показала, що вона чула від ОСОБА_3, що його не пускають у квартиру, що АДРЕСА_5. Його батько за життя зловживав алкоголем. Його син ОСОБА_9 та ОСОБА_5 доглядали його до часу смерті.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_3 живе у гуртожитку. Вона бачила, як до квартири він приходив з працівниками міліції, йому не відкривали двері, не пускають проживати у квартирі. 11 жовтня 2016 року він намагався зайти до квартири, однак двері ніхто не відкривав. Зі слів ОСОБА_3 знає, що він не проживає у квартирі з часу смерті батька - з 18 серпня 2015 р. Зазначала, що батько ОСОБА_3 купив для нього спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що батько ОСОБА_3 помер у серпні 2015 року, і тоді вона останній раз бачила у квартирі ОСОБА_3. Що стосується підписаного нею акту, то вона у квартирі ОСОБА_3 давно не бачила, і взагалі після смерті батька його не зустрічала, речей ОСОБА_3 у квартирі не було.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що вона останній раз бачила ОСОБА_3 у серпні 2015 року, коли помер його батько. ОСОБА_3 хворів, знімав житло, у квартирі проживав не постійно. Сварок між сторонами не чула. Під час підписання акту у квартирі були лише жіночі речі. Близько місяця тому бачила, що до квартири приходив ОСОБА_3 з міліцією.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом установлено, що на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року ОСОБА_1 є власницею квартири, що знаходиться в АДРЕСА_6 (а.с.6). Право власності зареєстровано в КЗ КОР "Ржищівське БТІ" під № 14947495.

Згідно довідки Ржищівського будівельного коледжу КНУБА № 84 від 10 червня 2016 року, ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та з нею зареєстровані: мати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.8).

Зі змісту акту обстеження житлового приміщення від 18 травня 2016 року, складеного депутатом Ржищівської міської ради Київської області ОСОБА_13 та затвердженого Ржищівським міським головою, вбачається, що ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_7, не проживає з 2013 року, його особистих речей у вказаній квартирі немає, у веденні домашнього господарства участі ніколи не приймав, комунальні послуги не сплачував. Про своє місце знаходження власникові квартири не повідомляв і теперішнє його місце проживання не відоме. (а.с. 9).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при вселенні іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 5 листопада 2014 року №6-158 цс14, яка згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР предбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Судом на підставі зібраних по справі доказів, показань свідків установлено, що ОСОБА_3 втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3, у зв'язку із відчуженням цієї квартири його батьком, членом сім'ї якого він був, за договором дарування від 19 липня 2011 р. Діючий власник спірної кваритири - ОСОБА_1 не є членом сім'ї ОСОБА_3, оскільки ніколи спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків. Крім того, судом установлено, що починаючи зі смерті свого батька, з серпня 2015 року, відповідач у спірній квартирі не проживає. У зв'язку із цим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заяву ОСОБА_13 про відкликання підпису у акті обстеження квартири від 18 травня 2016 року, де він вказував на підстави відкликання підпису у зв'язку із тим, що тоді вважав підписує акт для оформлення субсидії, суд не приймає у зв'язку з тим, що акт не має провового значення, оскільки у зазначеній квартирі членів сім'ї ОСОБА_3 не залишилось. Із переходом права власності квартири від батька ОСОБА_3 до іншого власника відповідач втратив право на користування квартирою в силу положень ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.

Доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо незаконного відчуження спадкового майна ОСОБА_3 та порушення його спадкових прав визнаються судом не спроможними, оскільки не входять до предмету доказування у даній справі. Водночас ОСОБА_3 не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом в загальному порядку щодо захисту своїх спадкових прав.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, то враховуючи підстави задоволення позову ОСОБА_1 та того, що ці вимоги є взаємовиключні, суд приходить до висновку, що у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

У порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у розмірі 551 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 197, 209, 212-215, 223 224-226, 233 ЦПК України, ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Кагарлицький районний сектор УДМС України в Київській області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області 15 липня 2010 року, таким, що втратив право користування квартирою, за адресою: АДРЕСА_4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Ржищівський міський суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 30 грудня 2016 року.

Суддя