Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 336/10346/13-ц

провадження № 2/336/1250/2016

22 липня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської Ради (третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3) про визначення факту недієздатності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

26.11.2013 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

19.12.2013 р. ОСОБА_4 помер.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2014 р. провадження по справі за позовом ОСОБА_4 було зупинено до вирішення питання про залучення у справі правонаступника (а.с.92).

Згодом ОСОБА_1, як правонаступником, було подано позов до ОСОБА_2 та Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

У позовній заяві, підстави якої були змінені під час судового розгляду, названий позивач зазначає, що 01 липня 1967 року батьки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - уклали шлюб.

На підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності належало 7/10 частин житлового будинку №32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя.

21 січня 1993 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано.

20 грудня 1997 року ОСОБА_7 померла.

ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті матері відбував покарання в Оріхівській ВК-88.

Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_4 був єдиним спадкоємцем за законом, не мав іншого місця проживання, окрім будинку №32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя, а тому він фактично прийняв спадщину з часу повернення додому з Оріхівської ВК-88 (звільнився 17.04.1999 р.).

19.12.2013р. ОСОБА_4 помер.

22.08.2013 р. ОСОБА_4 склав заповіт, яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на 7/10 частин житлового будинку №32 (тридцять два) по вул. Пілотів у м. Запоріжжя у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, який помер 19 грудня 2013 року.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, підстави якого також були змінені під час розгляду справи судом, в якому зазначила, що з 1999 по 2013 рр. вона проживала сумісно однією сімєю з ОСОБА_4. Шлюб був зареєстрований 23.02.2009 р. В будинку № 32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжі, який є предметом спору у суді, вона проживає з 2003 р.. 19.12.2013 р. ОСОБА_4 помер. 22.08.2013 р. він склав заповіт згідно якого призначив спадкоємцем всього свого майна ОСОБА_1. Позивач вважає заповіт недійсним з наступних підстав.

ОСОБА_4 за життя тяжко хворів, був визнаний інвалідом першої групи. З витягу із історії хвороби вбачається, що ОСОБА_4 страждав запамороченням мозку і був визнаний лікарями, як полінаркоман. Лікувався в МСЧ ВК № 101 Вільнянського р-ну Запорізької обл., а потім в МСЧ ВК № 45 с. Макорти Дніпропетровської обл., та з погіршенням стану здоровя був направлений до багатопрофільної лікарні при Дніпропетровському слідчому ізоляторі УДПСУ у Дніпропетровській обл. На той час він був засуджений строком на 12 р. 6 міс. за ст.. 105 ч. 1 КК України.

Крім того, ОСОБА_4 лікувався у міжобласній спеціалізованій психіатричній клініці при Вільнянській ВК № 20 Запорізької обл.

У період 1995-1996 р.р. ОСОБА_4 лікувався в туберкульозному диспансері при Вільнянській ВК № 55 Запорізької обл.

Також померлий лікувався у КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» м. Запоріжжя, в якому знаходився на обліку з 1996 р.

Після повернення з місць позбавлення волі він був дуже слабкий та хворий. З грудня 2012 р. по грудень 2013 р. двічі знаходився на лікуванні в КУ Центр профілактики та боротьби зі СНІДом.

З кінця травня 2013 р. ОСОБА_4 почав дуже багато вживати тяжких наркотиків. Опіати, психостимулятори, горілка та марихуана швидко призвели до того, що ОСОБА_4 став поводити себе неадекватно.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що складений 22.08.2013 р. ОСОБА_4 заповіт не відповідає його волі та складений виключно під впливом тяжкої хвороби.

При цьому ОСОБА_2, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не успадкував після смерті своєї матері спірний будинок, не міг нікому його заповідати, бо не був його власником.

Натомість, сама позивач стала постійно проживати у спірному житловому будинку з червня 2003 року добросовісно та відкрито володіла вказаним нерухомим майном, а тому ОСОБА_2 просить визначити факт недієздатності ОСОБА_4, померлого 19.12.2013 р., визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 22.08.2013 р. та визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя за набувальною давністю.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали первісний позов, просили його задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2 та її представник просили задовольнити зустрічну позовну заяву та заперечували проти задоволення позову, предявленого ОСОБА_1

Представник Запорізької міської Ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин обидва заявлені позови задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Судом встановлено, що 22.08.2013 р. ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 4386 (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1

19.12.2013 р. ОСОБА_4 помер (т.1 а.с.90).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулась до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.120, 131).

Допитані судом за клопотанням позивача ОСОБА_2 свідки охарактеризували поведінку ОСОБА_4, як таку, що деколи викликала сумніви в його адекватності.

Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014 р. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період складання заповіту 22.08.2013 р. виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіоїди) синдром залежності від опіоїдів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013 р. був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.4-14).

П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Хоча судом і були прийняті до уваги покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, допитані за клопотанням ОСОБА_2, але враховуючи, що жоден зі свідків не спілкувався з ОСОБА_4 у день складання ним заповіту, суд, оцінивши докази у їх сукупності, надає перевагу, як доказу, висновку судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та визначення факту недієздатності ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

При цьому, на думку суду, і решта позовних вимог ОСОБА_2 також не можуть бути задоволенні судом. .

Так, в силу положень ст. 344 ЦК України позивач просить визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя за набувальною давністю, зважаючи на те, що вона відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним нерухомим майном більше ніж 10 років.

Дійсно, вимогами ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

За змістом зазначеного закону для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

У процесі розгляду справи встановлено, що 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя і досі рахуються за ОСОБА_7 на підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. (т.1 а.с.59-61).

05.12.1997 р. ОСОБА_7 померла (т.1 а.с.7).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку.

Крім того, зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що добросовісне володіння є лише за тих умов, коли особа не знала та не могла знати, що володіє спірним майном незаконно.

Але із наданих стороною позивача пояснень та показань вище перелічених свідків в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_7 вселилася до спірного будинку на прохання ОСОБА_4 та за згоди колишнього чоловіка померлої ОСОБА_6, який, власне, кажучи сам її туди і впустив. При цьому ні той, ні інший не були ані користувачами спірного домоволодіння, ані його власниками, про що ОСОБА_2 достовірно було відомо, зважаючи на викладені нею обставини, якими вона обґрунтувала свої заперечення на позов ОСОБА_1 у цій справі, а саме, вона зазначає, що ОСОБА_6 відношення до спірного будинка не мав, бо на час смерті спадкодавця розірвав з нею свій шлюб, а ОСОБА_4, хоча і є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, проте спадщину після її смерті він не прийняв.

Отже, зважаючи на вказану обізнаність позивача, суд дійшов до висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, бо знала, що такий ані їй, ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_6 за законом не належить, вселилася вона за згоди фактично сторонньої щодо спірного майна людини, не як власник, не як законний користувач, не як наймач, не як член сімї наймача чи власника житла.

Суд повно і всебічно дослідив обставини справи та дійшов до висновку, що позивач своє право власності за набувальною давністю не підтвердила, підстави на які посилається позивач, для визнання за нею права власності на спірне домоволодіння не відповідають вимогам ст. 344 ЦК України,

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 суд виходить із наступного.

Дійсно, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

19.12.2013 р. ОСОБА_4 помер.

Згідно повторного свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого 02 жовтня 2012 року, його батьками зазначені: батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 6).

За життя, 01 липня 1967 року, його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - уклали шлюб, зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Після шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на Маркову.

Згідно інформації Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Запорізькій області ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 значиться особою, яку:

25.06.1984 р. заарештовано та засуджено К-Дніпровським районним судом Запорізької області за ст. 140 ч. 2 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 21.03.1988 року з Криворізької ВК за відбуттям строку покарання;

10.07.1988 р. арештовано прокуратурою Шевченківського району м. Запоріжжя; 18.10.1988 р. засуджено Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 117 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнено 10.01.1994р. з Софіївської ВК-55 по відбуттю строку покарання;

17.10.1996р. арештовано прокуратурою Шевченківського району м. Запоріжжя, 17.10.1996р. засуджено Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2ст.140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; звільнено 17.04.1999 р. з Оріхівської ВК-88 за відбуттям строку покарання;

01.08.2000р. арештовано Заводським РВ м. Запоріжжя, 18.01.2001р. засуджено Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.ст. 17, 81 ч. 3, 44 КК України до 1 року позбавлення волі; 01.08.2001р. звільнено з Кам`янської ВК-101 по відбуттю строку покарання;

05.09.2001р. арештовано Заводським РВ м. Запоріжжя; 11.03.2003р. засуджено Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ст. 140 ч. 3, 115 ч. 1, 70 КК України до 12 років 6 місяців позбавлення волі; 05.11.2012 року звільнено на підставі ст. 84 КК України.

У період відбування покарання, а саме 23.02.2009 року, ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_13, який зареєстрований Купріянівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області (актовий запис №03).

На підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р., ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності належало 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя (т.1 а.с.59-61).

21 січня 1993 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано (актовий запис №60, складений Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції).

20 грудня 1997 року ОСОБА_7 померла (т.1 а.с.7). ОСОБА_7 заповіт не залишала.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку, яку ОСОБА_6 не міг прийняти, бо не вже був спадкоємцем першої черги (ч. 1 ст. 529 ЦК України в ред. 1963 р.).

ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті матері відбував покарання в Оріхівській ВК-88.

ОСОБА_6 помер 21.01.2012 р. (т.1 а.с.5).

На час смерті батька ОСОБА_4 відбував покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2003 р.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2013 року ОСОБА_4 надано додатковий строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, померлого 21.01.2012р.

У визначений судом строк ОСОБА_4 звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6.

Проте постановою №765/02-31 від 21.11.2013 року приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14 ОСОБА_4 було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 через відсутність правовстановлюючих документів (т.1 а.с.57).

Вищевикладене підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с.22-61).

Після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_4 був єдиним спадкоємцем за законом, звільнився лише 17.04.1999 р. з Оріхівської ВК-88.

22.08.2013 р. ОСОБА_4 склав заповіт (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_1

ОСОБА_1 у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Вищевикладене підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.119-141).

Ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому.

Виходячи з положень ст.ст. 529, 549, ч.1 ст. 550 ЦК України (в редакції 1960 року) ОСОБА_4 мав свого часу право успадкувати 7/10 часток спірного житлового будинку після смерті матері ОСОБА_7, а ОСОБА_15, в свою чергу, є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4.

За вимогами ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Дійсно ч. 1 ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року визначає, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Наполягаючи на позові, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_4 спадщина після смерті матері ОСОБА_7, дійсно, не була прийнята, у строк, визначених ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року строку, але він прийняв спадщину після спливу встановленого законом строку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим житловим будинком після звільнення з місць позбавлення волі у 1999 році.

Натомість, з аналізу положень ч. 1 ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року слідує, що закон ставить обовязкову умову прийняття спадщини після закінчення зазначеного у законі строку - при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Натомість, судом встановлено що жодна особа не приймала спадщину після смерті ОСОБА_7, відповідно, підстав стверджувати про наявність згоди на прийняття спадщини ОСОБА_4 після закінчення зазначеного строку бути не може.

Більш того, із показань допитаних за клопотанням ОСОБА_2 та з боку ОСОБА_1 свідків (ОСОБА_16В.), достовірно слідує, що ОСОБА_4 став проживати у спірному будинку лише у 2012 році, коли черговий раз звільнився із місць позбавлення волі, але при тому положення ЦК України в ред. 1963 року вже не діяли.

При цьому судом установлено, що ОСОБА_4 звільнявся і раніше у 1999 році, проте ані після звільнення, ані до цього він не вчинив жодних дій, за якими його можна б було визнати таким, що прийняв спадщину після смерті матері (ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року).

Так, допитаний за клопотанням ОСОБА_1 свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що до 2000-х років він взагалі не був знайомий із ОСОБА_4, тому пояснити, де він проживав після звільнення у 1999 році свідок не зміг.

Посилання ж сторони ОСОБА_1 на вироки судів від 18.01.2001 року та від 11.03.2003 року, де місцем поважання ОСОБА_4 зазначено спірний будинок, також не впливають на правильність висновку суду, оскільки вказані судові рішення лише відобразили анкетні дані засудженого, а не встановили факт його проживання за певною адресою, який має юридичне значення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 1216, 1218, 1220 1223, 1233-1236 ЦК України, ст. 529, 549, 550 ЦК України в редакції 1960 року, ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської Ради, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.

Відмовити в задоволенні позову зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської Ради (третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3) про визначення факту недієздатності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд міста Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Розяснити, що складання повного рішення відкладено на п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя П.В Зарютін