печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_3 (ОСОБА_4), за участі третьої особи Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення дітей до Республіки Кіпр,

В С Т А Н О В И В :

Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_2 звернулось до суду із вимогами до ОСОБА_3 (ОСОБА_4) про забезпечення повернення дітей до Республіки Кіпр. Позовні вимоги підтримані під час їх розгляду представником позивача ОСОБА_5, а в подальшому ОСОБА_6 та обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) (Відповідач) є батьками малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Родинного суду міста Пафоса від 10 лютого 2014 року шлюб між батьками розірвано. Діти народилися та з моменту народження проживали на Кіпрі з батьками, про що свідчать Довідки про місце проживання дітей.

Згідно з поясненнями Позивача 20 квітня 2014 року Відповідач вивезла дітей в Україну на підставі письмового дозволу Позивача. Після 30 травня 2014 року Позивач на деякий час втратив зв'язок з дітьми та колишньою дружиною.

Відтак на даний час Відповідачка разом з дітьми проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач не перешкоджає спілкуватися донці та синові з батьком на території України, що мало місце під час його візиту восени 2015 року, однак не має намірів повертатися до Кіпру. Таким чином, з травня 2014 року по теперішній час Позивач безуспішно намагався мирним шляхом вирішити питання повернення дітей, та підтримувати постійний контакт з дітьми. Для цього він неодноразово просив Відповідачку дозволити йому приїхати в Україну за місцем проживання дітей, щоб поговорити нею та дітьми, знайти порозуміння і відновити хоча б якесь спілкування. Натомість Відповідачка постійно уникала зустрічі, у зв'язку з чим Позивач декілька разів змінював заплановану дату візиту. Відповідачка під різними приводами заперечувала можливість зустрічі (наприклад, вказувала, що вона з дітьми поїде з міста Києва саме в той час, коли Позивач планував приїхати в Україну).

Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 жовтня 2015 року № 540 визначено способи участі Позивача вихованні дітей .

Розпорядженням визначено, що Позивач має право спілкуватись зі своїми дітьми у другу та четверту неділю кожного місяця з 11.00 год. до 15.00 год. за адресою місця проживання дітей, а саме: АДРЕСА_2, в присутності матері дітей ОСОБА_9.

Попри те, що Позивач залишився незадоволений встановленим порядком доступу до дітей, виявилось, що навіть порядок спілкування, визначений даним розпорядженням, мати не виконала жодного разу.

Вважаючи дане Розпорядження таким, що звужує його батьківські права та не відображає інтересів дітей, Позивач через Міністерство юстиції України повторно звернувся до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зміну/перегляд Розпорядження, а також про встановлення контролю за його виконанням з боку відповідної Служби у справах дітей. Позивач з посиланням на додані до позову докази стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переміщення Відповідачем дітей в Україну на не визначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дітей з Кіпру на Україну. Окремо слід зазначити, що Відповідач обіцяла повернутися, але згодом змінила свою думку, обґрунтовуючи її тим, що їй необхідно піклуватися про хвору матір, яка проживає в м. Києві.

Позивач вважає, що Відповідачка самостійно змінила місце проживання спільних дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав Позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_7 Позивач не давав.

Враховуючи вищевикладені обставини, Позивач вбачає, що Відповідачка незаконно утримує дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-1У. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Республікою Кіпр з 01 лютого 2007 року.

Відповідач ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_11 вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на те, що відповідач добровільно надав згоду на переміщені своїх дітей, та більше двох років не спілкується з ними з власної волі. В той же час за цей період, що діти проживають на території України, вони адаптувались на новому місці, мають друзів, відвідують шкільні заклади, відвідують гуртки, забезпечені усім необхідним.

Представник третьої особи Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації Дудко Д.О. надавши свої пояснення з приводу обставин звернення позивача до їх органу, обстеження умов проживання дітей, винесення розпорядження органом опіки та піклування, та його виконання, при вирішенні спору просила винести рішення яке буде відповідати інтересам дітей. При цьому представник пояснила, що за весь час позивач звернувся з приводу невиконання виданого розпорядження один раз. При цьому під час з'ясування причин відсутності дітей та матері в м. Києві, було встановлено, що під час визначення дат виникла помилка, однак не з вини відповідачки.

Вислухавши представників позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що сторони у справі - колишнє подружжя, яке має двох малолітніх дітей : ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Діти дійсно народились на проживали на Кіпрі. При цьому з 20 квітня 2014 року відповідач та діти проживають на території України.

Наданим в перекладі дорученням від 08 березня 2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 приймати будь-які рішення стосовно двох їх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9, та жити на постійній основі в Україні.

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації №540 від 16.10.2015р. було визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні своїх малолітніх дітей : ОСОБА_10 та ОСОБА_9, які проживають разом з матір'ю ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_3, в такому порядку : спілкуватись зі своїми дітьми у другу та четверту неділю кожного місяця з 11.00год. по 15.00год. за адресою місця проживання дітей в присутності матері.

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов складеного працівниками Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 05 вересня 2016 року, встановлено, що за місцем проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 створено належні умови для всебічного розвитку, навчання та виховання дітей.

Відповідач ОСОБА_9 отримує достатній дохід від своєї підприємницької діяльності на території України.

Відповідно до довідок виданих Надзвичайним та Повноважним Послом України в Республіці Кіпр діти : ОСОБА_9 та ОСОБА_10, зареєстровані громадянами України.

30 січня 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_15 зареєстрували шлюб.

Встановлено, що ОСОБА_10 відвідує шкільний заклад м. Києва вже третій рік , ОСОБА_9 відвідувала дошкільний заклад, з 01 вересня 2016 року відвідує шкільний. Діти також відвідують гуртки, мають нагородження за особисті досягнення.

Діти забезпечені медичним обстеженням.

Із показів допитаних в суді свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, вбачається, що діти забезпечені усім необхідним, адаптувались до нових умов, мають друзів, відвідують дошкільні заклади, гуртки. Відповідач не спілкується зі своїми дітьми, при цьому будь-яких перешкод у спілкування батька з дітьми не існувало.

Оболонський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді продіагностувало дітей, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1., які проживають АДРЕСА_1, та їх психоемоційний стан. В ході роботи з дітьми проводилась діагностика за проективною методикою ОСОБА_16, методикою «Бесіда про школу», Дитячий особистісний опитувальник Кеттела, методика комплексного вивчення самооцінки й ціннісних орієнтацій, соціометрія, методика незакінчених речень, «Мій клас та мій учитель», «Малюнок сім'ї». За результатами діагностики можна зробити висновок.

ОСОБА_10 і ОСОБА_9 відкриті у спілкуванні, мають широке коло знайомств, як у школі так і в повсякденному житті. Діти швидко знаходять спільну мову і встановлюють контакт, проявляють зацікавленість в розмові.

Спілкування активне, емоційний фон під час обстеження врівноважений. Рівень інтелектуального розвитку високий. Під час роботи з дітьми стало відомо, що деякий час вони проживали на Кіпрі з біологічним батьком. На даний час місце проживання дітей м. Київ. Діти пішли до школи, відвідують гуртки, мають багато друзів, проживають разом з матір'ю та вітчимом, кожна дитина має окрему кімнату оздоблену сучасними меблями та всім необхідним для всебічного розвитку.

ОСОБА_3 і ОСОБА_7 виховуються в повній сім'ї, мати і вітчим піклуються про дітей. Діти з повагою ставляться як до вітчима, так і до свого біологічного батька. Зі слів ОСОБА_7 і ОСОБА_9 вони пам'ятають і люблять свого батька, чекають на зустріч з ним в Києві в будь - який час, але на його пропозицію переїхати до Кіпру, відверто заявляють, що не готові переїжджати, їм подобається жити в Києві. Дома дітям в повній мірі вистачає тепла, поваги, любові, яку вони відчувають з боку своєї родини, що дає їм відчуття захищеності.

Суд встановивши фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог Позивача.

До такого висновку суд приходить у зв'язку з недоведеністю обставин, якими Позивач обгрунтовує свої вимоги та доведеними обставини, якими відповідач обгрунтовує свої заперечення.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо,зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року , Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Згідно із ч.1 ст.3 конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання;

у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч.2 ст.3 конвенції, права піклування, про які йде мова в ч.1 цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або

внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі конвенції.

За змістом стст.150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.59 малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з преамбулою конвенції держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання.

Статті 3, 12, 13, 20 конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13);

дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20);

з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або у випадку перебування дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.13 конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

Вирішуючи подану відповідно до вказаної Конвенції заяву слід виходити з наступного.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Під час судового розгляду було встановлено, що діти виїхали з Кіпру в Україну на підставі наданого Позивачем дозволу, в тому числі який передбачає проживання на постійній основі в Україні. Діти більше двох років проживають в Україні та відповідно до встановлених обставин, прижились у новому середовищі настільки, що їх повернення може поставити під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для них нетерпиму обстановку. Крім цього суд враховує також те, що Позивач фактично погодився на переміщення дітей, оскільки протягом двох років не вживав дієвих кроків для їх повернення, більше того не спілкувався з дітьми протягом всього періоду, без наявності перешкод для цього з боку відповідача. Враховуючи зазначені обставини суд враховує і думки дітей, які були висловлені під час діагностики, проведеної Оболонським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, зокрема їх заперечення проти повернення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_3 (ОСОБА_4), за участі третьої особи Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення дітей до Республіки Кіпр, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.