У х в а л а

28 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат за договором доручення,

в с т а н о в и л а :

Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: стягнув із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг у сумі 2 млн 351 тис. грн та 846 тис. 360 грн за користування позикою та 6 тис. 90 грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 суд відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилила, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року залишила без змін.

19 грудня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_7, звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 1046, 1048, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 12 жовтня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що сторони уклали договір позики, за яким позивачка передала у власність відповідні грошові кошти під інвестиційний проект, а позичальник зобов'язався повернути цю суму коштів, якщо робота не буде виконана.

Водночас у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року міститься правовий висновок про те, що відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно з частиною другою статті 1047 цього Кодексу може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в прядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та датою отримання коштів.

Таким чином, висновки суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат за договором доручення за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко