У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ТеплаМаряна Юріївна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі» (далі - ТОВ «Чагарі») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 3 липня 2013 року між відповідачами укладено договір дарування нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар спірне нежитлове приміщення площею 8,2 кв. м на плані літ «Л-1» (ряд 2, місце 33), що розташоване на АДРЕСА_1. На час укладення договору спірне нежитлове приміщення належало ОСОБА_4 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 квітня 2013 року в справі №442/2221/13-ц. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року вказане рішення скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Посилаючись на те, що саме позивач будував на орендованій ним ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення та воно саме йому належить, а оспорюваний договір, зважаючи, також, і на скасування рішення суду, за яким дарувальник набув такий об'єкт у власність, порушує його права, тому просив визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ «Л-1» (ряд 2, місце 33) по АДРЕСА_1 площею 8,20 кв. м, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю. 3 липня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Чагарі» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Установлено, що 3 липня 2013 року між відповідачами укладено договір дарування нежитлового примщення, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 спірне нежитлове приміщення. На час укладення договору дарування спірне майно належало ОСОБА_4 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2013 року. Проте рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року рішення міськрайонного суду скасоване, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки у даному випадку позивачу слід витребувати від добросовісного набувача спірне майно, а не визнавати недійсним договір дарування.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта