Справа № 522/999/16-ц
Провадження № 2/522/3492/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2, та просить визнати недійсним п. 6.2 кредитного договору №665/Ф03.14/24 від 25 лютого 2008 року, укладеного між нею та ПАТ «Укрсоцбанк».

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 25 лютого 2008 року між нею та Банком був укладений кредитний договір №665/Ф03.14/24, за яким банк надав їй грошові кошти у розмірі 219 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних, строком до 24 лютого 2023 року.

У забезпечення цього договору між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір 25 лютого 2008 року, за умовами якого Банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка вважає недійсним п. 6.2 кредитного договору №665/Ф03.14/24 від 25 лютого 2008 року, оскільки вказаний пункт договору суперечить вимогам Закону України «Про третейські суди», який встановлює, що підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права, та спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом. На думку позивачки, оскільки банк надав їй кредит у іноземній валюті, то вказаний спір має публічний характер, тому, вказаний кредитний договір не може місити третейського застереження.

ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №665/Ф03.14/24, за яким банк надав позивачці грошові кошти у розмірі 219 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних, строком до 24 лютого 2023 року.

У забезпечення цього договору між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір 25 лютого 2008 року, за умовами якого Банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 6.1 договору, всі спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором підлягають врегулюванню шляхом взаємних консультацій та переговорів.

Згідно п. 6.2 кредитного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись п. 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських Банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або ОСОБА_3 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків до Регламенту діючого Третейського суду при Асоціації українських Банків, у відповідності до Регламенту Постійно діючого Третейського суду про Асоціацію Українських Банків.

Відповідно до п. 7.3 договору, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з копії кредитного договору, він був підписаний сторонами та набрав чинності з 25 лютого 2008 року.

Тому, підпис позивачки, як позичальника, у цьому договорі дає підставу для висновку, що вона була ознайомлена зі всіма умовами договору, і погодилась з ними шляхом вчинення свого підпису.

Ст. 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь- який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків міститься в ст.6 Закону України «Про третейські суди», редакція якої, чинна на час укладення сторонами договору кредиту, на відміну від нині чинної редакції не забороняла третейським судам розглядати спори у справах щодо захисту прав споживачів послуг банку. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» (в редакції від 14 квітня 2006 року, що була чинною на момент укладення кредитного та іпотечного договорів), третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди; якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди; третейська угода укладається у письмовій формі; третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угодив або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує; посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору; у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною; недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження; третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Тобто, ст. 12 Закону України «Про третейські суди» (в редакції від 14 квітня 2006 року, що була чинною на момент укладення кредитного та іпотечного договорів) визначено підстави для визнання третейської угоди та, як її різновиду, третейського застереження, недійсними.

Позивачка погодилась з укладенням кредитного та іпотечного договору на вказаних у договорі умовах, у тому числі щодо третейського розгляду спорів, які можуть виникнути у зв'язку із виконанням вказаних договорів, про що свідчить її підпис.

Закон України «Про третейські суди» встановлює, що підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права, та спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом. Суд вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на порушення Банком вищевказаного закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Посилання позивачки на недійсність вищевказаного пункту договору спростовуються також наступним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» а саме, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК України є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених ст. 17 ЦПК України, не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним із способів реалізації права своїх прав та інтересів.

Крім того, ст. 6 Закону України «Про третейські суди» передбачає виключний перелік справ, розгляд яких Третейським судом виключається.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

У судовому засіданні доведено, що кредитний договір був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, та не порушував права позивачки.

Тому, вимоги позивачки щодо визнання п. 6.2 кредитного договору №665/Ф03.14/24 від 25 лютого 2008 року недійсним є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись вимогами п. 14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 203, 215, 216, 230, 236, 525, 526, 530 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 88, 209-210, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту кредитного договору, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Ю.Б. Свячена