Справа № 453/835/15 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/6358/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 26.05.2011 року у сумі 103693 грн. 51 коп. основного боргу та 2164 грн. 77 коп. - 3% річних від простроченої суми, а всього 105858 грн. 28 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення через свого представника ОСОБА_4 оскаржила відповідач - ОСОБА_5. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що при укладенні договору, який склав та посвідчив адвокат Сопотун В.В. ним не було перевірено правовстановлюючих документів на право власності вказаного будинковолодіння на ім"я позичальника. В ході судового розгляду з"ясовано, що такого будинковолодіння в природі не існує, про що подана до суду довідка Верхньосиневидненської сільської ради Сколівського району Львівської області. Стверджує, що боргової розписки позивачу не давав. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2011 року між ОСОБА_6 (Позикодавцем) та ОСОБА_5 (Позичальником) укладено договір безпроцентної позики, згідно якого перша передала, а остання отримала 4100 доларів США позики і зобов'язалася повернути таку ж суму до часу поки Позичальник продасть будинковолодіння, розташоване в АДРЕСА_1. Вказаний договір підписано сторонами з зазначенням їх паспортних даних. Розписка на підтвердження договору не складалась. Договір посвідчений адвокатом ОСОБА_9.

Окрім цього, згідно п.2 договору безпроцентної позики грошей, сума позики прийнята в повному обсязі від Позикодавця Позичальником на час підписання договору.

Будучи допитаним в суді першої інстанції в якості свідка - ОСОБА_9 надав покази, згідно з якими він дійсно 26 травня 2011 року посвідчував укладення договору безпроцентної позики грошей між ОСОБА_6 та ОСОБА_5. В його присутності договір підписувався сторонами та перераховувались і передавались гроші. Печатка та підпис ним поставлені після підписання договору сторонами. Це був договір позики.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що між позивачем та відповідачем 26.05.2011 року договору безпроцентної позики грошей, в зв"язку з чим за порушення зобов"язань за яким, у позивача виникло право вимоги до відповідача про повернення суми боргу - позики та три проценти річних від простроченої суми.

З такими висновками колегія суддів погоджується

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то складення розписки, яка підтверджує цей факт, є не обов'язковим.

Вказаний Висновок викладений у Постанові Верховного суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судом, адже згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його Постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, договір позики від 26 травня 2011 року укладений у письмовій формі і його умови є такими, що не викликають сумнівів в тому, що позичальник - ОСОБА_5 отримала від позикодавця - ОСОБА_6 згадані в договорі кошти.; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України. Відповідачем не представлено жодного доказу, що такий договір з його сторони в частині повернення позики був виконаний, в зв"язку з чим, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики за вказаним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Позивач, уточнивши 04 березня 2016 року свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.10.2015 року по 04.03.2016 року (254 дні). Позивач скориставшись своїм правом, визначив період стягнення з відповідача на його користь 3% річних з 01.10.2015 року, тобто дня після звернення до суду з позовом.

23.08.2016 року Національний банк України встановив офіційний курс гривні до долара США на рівні 2529.1161 грн. за 100 доларів США. Таким чином, 4100 долара США еквівалентно становить 103 693 грн. 77 коп.

3% - (103695х0,03х254/365=2164,77 грн.)

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення позову.

Жодний з доводів апеляційної скарги не дають підстав вважати, що відповідач не отримувала у позивача грошових коштів згідно договору позики. Наявність у власності відповідача будинковолодіяння в АДРЕСА_1, чи його відсутність не може бути підставою для неповернення отриманої суми позики.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк