Справа № 445/1786/14 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/3503/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Копняк С.М. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання нерухомого майна об"єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_7 про визнання житлового будинку та господарської будівлі №9 по вул.Головній у с. Гологори Золочівського району Львівської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку вказаного будинковолодіння. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що будинок за адресою вул. Головна, 6 в с. Гологори Золочівського району Львівської області успадкувала його дружина (відповідач) ОСОБА_7 у 2004 році. З 2004 року у цьому будинку і до сьогодні вони проживали як сімя разом із дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Протягом цього періоду часу позивач здійснив низку робіт для покращення умов проживання у цьому будинку, чим відповідно істотно збільшив вартість цього будинковолодіння. Вважає, що власне збільшення істотної вартості будинку за період перебування у шлюбі із відповідачем є підставою для задоволення його позовних вимог.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 22 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано житловий будинок та господарські будівлі №9 по вул. Головній в с. Гологори Золочівського району Львівської області об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вищезгадане рішення через своїх представників - ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 оскаржила відповідач - ОСОБА_7. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3. Звертає увагу, що вартість будинку збільшилась лише на 1/3 вартості, в зв"язку з чим істотного збільшення вартості нерухомого майна не відбулося. Стверджує, що усі поліпшення будинку були профінансовані нею, так як позивач тривалий час ніде не працював, в той час як вона з березня 2011 року по 20.07.2014 року офіційно перебувала та працювала в Італії.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представників ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 підлягає до задоволення із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що з 10 жовтня 1992 року до 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 є власником нерухомого майна, яке знаходиться за адресою Львівська область, Золочівський районн, с.Гологори, вул.Головна, буд.№ 9.

Згідно висновку №792 судової інженерно-технічної експертизи по цивільній справі №445/1786/14-ц, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз 22.06.2015 року, вартість житлового будинку №9 по вул. Головній в с.Гологори Золочівського району Львівської області по стану на 2004 рік, який на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_7 становить 15 366,00 грн. (п'ятнадцять тисяч триста шістдесят шість гривень). Вартість будинковолодіння №9 по вул. Головній в с.Гологори Золочівського району Львівської області, з врахуванням того, що за період з 2004 року по 2014 рік у ньому були проведені такі будівельні роботи, як про це було зазначено в описовій частині ухвали, тобто в будинку: замінено всі вікна, замінено вхідні двері у будинок, проведено газифікацію будинку, проведено водопровід свердловини, замінено підлогу у всіх кімнатах будинку, обладнано сходи в будинок, в коридорі будинку обладнано ванну кімнату, встановлено козирок над входом в будинок, укріплено фундамент будинку, повністю перештукатурено під євроремонт кімнату 1-4 в будинку, збільшилась на 23 653,00 грн. Також встановлено, що вартість згаданого житлового будинку станом на 01.01.2014 року з урахуванням покращень становить 83483,00 грн., тобто, якщо не враховувати згадані покращення, вартість будинку становить 59830,00 грн. Вартість сараїв із шлакоблоків та дерева станом на 01.01.2014 року становить відповідно 19595,00 грн. та 15837,00 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з тих обставин, що позивач ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_7 брав особисту фінансову та трудову участь у покращенні якості спірного житла, чим істотно збільшив його вартість на 59085,00 грн., в зв"язку з чим у останнього виникло право щоб визнати житловий будинок та господарські будівлі №9 по вул. Головній в с. Гологори Золочівського району Львівської області об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Частиною 1 ст.62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як зазначив Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ для застосування передбачених нормою ст.62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту (ухвала від 09 липня 2014 року у справі №6-13167св14).

Колегія суддів, приймаючи до уваги ринкове подорожчання спірного будинку та його вартість з врахуванням його покращень за відповідний період, вважає, що вартість будинку за рахунок особистої фінансової та трудової участі ОСОБА_3 у покращенні якості спірного житла фактично збільшилася його вартість на 1/3 вартості самого будинку, що не може вважатися істотним.

Окрім цього, згідно описової частини висновку судової інженерно-технічної експертизи №792 від 22.06.2015 року, на території спірного будинковолодіння знаходяться незавершені будівництвом три господарські будівлі, а при оцінці готовності даних споруд експертом встановлено той факт, що сарай із шлакоблоків готовий на 60,5%, а готовність сараїв із дерева становить 79,15%. Таким чином, згадані господарські будівлі є об"єктами незавершеного будівництва в зв"язку з чим визнати їх об"єктами права власності не можна, так як вони не введені в експлуатацію, а введення їх в експлуатацію є першочерговим етапом при реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно. Дане питання роз"яснене в п. 15 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" де вказано про те, що до завершення будівництва (створення майна), а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об"єкт незавершеного будівництва не виникає (ст. 331 ЦК України).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Оскільки до моменту вирішення справи по суті вказані об"єкти не були завершені, право власності на них не реєструвалося, в судовому порядку визнати право спільної сумісної власності на такі об"єкти не можна.

За таких обставин, нерухомого майна, яке перелічене в свідоцтві про право на спадщину за заповітом та знаходиться за адресою Львівська область, Золочівський район, с.Гологори, вул. Головна, буд.№ 9 є особистою приватною власністю ОСОБА_7.

Вартість будинку за рахунок особистої фінансової та трудової участі ОСОБА_3 у покращенні якості спірного житла фактично збільшилася на 1/3 вартості від вартості самого будинку, що не може вважатися істотним для визнання права спільної сумісної власності подружжя на згаданий будинок за адресою Львівська область, Золочівський район, с.Гологори, вул. Головна, буд. 9.

Також слід звернути увагу, поняття - будинковолодіння, тобто садиба, яке визначене в ст.381 ЦК України згідно якої до даного поняття (садиба) включається земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними та підземними комунакаціями, багаторічними насадженнями.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що земельна ділянка на якій перебуває спірний будинок та незавершені господарські будівлі, перебуває у власності ОСОБА_7.

Окрім цього, позовна вимога ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частку будинковолодіння №9 по вул. Головній в с. Гологори Золочівського району Львівської області в даному випадку є похідною від вимоги про визнання житлового будинку та господарських будівель №9 по вул. Головній в с. Гологори Золочівського району Львівської області об"єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3. А оскільки підстав для задоволення позовної вимоги про визнання житлового будинку та господарських будівель №9 по вул. Головній в с. Гологори Золочівського району Львівської області об"єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 немає, то і не підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частку будинковолодіння №9 по вул. Головній у с. Гологори, Золочівського району Львівської обл.

З врахуванням вищенаведеного, коелгія суддів вважає, що апеляційну скаргу представників ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 слід задоволити, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 649 грн. 99 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: С.М. Копняк

ОСОБА_2