31.10.2016 Справа № 363/2551/16-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Рудюка О.Д.,
за участю секретаря Хом`як А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» третя особа: Вишгородський районний військовий комісаріат, Міністерство соціальної політики України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування наказу від 24.04.2015 року №73л про звільнення з формулюванням «у зв`язку з призовом на військову службу згідно п.3 статті 36 КЗпП України», поновлення на посаді сортувальника керамічних виробів дільниці пакетування виробництва у філії Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» у с. Озера Бородянського району Київської області, стягнення з Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.04.2015 року по дату підписання позову в сумі 54 775,60 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач працював сортувальником керамічних виробів у філії Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка», в квітні 2015 року ОСОБА_1 призваний на строкову службу до Збройних Сил України.
Наказом від 24.04.205 року №73л, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Не погоджуючись з наказом про звільнення позивач звернувся до відповідача з листом №7 від 27.01.2016 року, в якому просив роз`яснити йому можливість поновлення на роботі та виплати компенсації середнього заробітку за час проходження строкової служби, що становить 54 775,60 грн. 05.02.2016 року ОСОБА_1 отримав відповідь, де зазначено, що звільнення з роботи відбулося до набрання чинності закону, який передбачає компенсацію.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в повному обсязі.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку причини неявки суду невідомі.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 прийнятий на посаду сортувальника керамічних виробів дільниці пакетування виробництва, на підставі наказу №52к від 20.03.2015 року.

Згідно з довідки форми №5 виданої 04.05.2015 року №1672, військовою частиною НОМЕР_1 , про те, що солдат строкової військової служби ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки №1 від 28.01.2016 року виданої філією ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка», ОСОБА_1 працював сортувальником керамічних виробів дільниці пакетування виробництва у філії ПрАЛ «СБК» у с. Озера Бородянського району Київської області з 20.03.2015 року по 24.04.2015 року. Дохід ОСОБА_1 за період з 20.03.2015 року по 24.04.2015 року склав 4 827,67 грн., що підтверджується довідкою №14/10 від 23.06.2016 року виданою ПрАТ «СБК».
22.04.2015 року ОСОБА_1 написав на ім`я директора філії ПрАТ «СБК» заяву, в якій просить його звільнити з 24.04.2015 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Наказом про звільнення від 24.04.2015 року №73к, ОСОБА_1 , сортувальника керамічних виробів дільниці пакетування виробництва, звільнено 24.04.2015 року в зв`язку з призовом на військову службу, згідно п.3 ст.36 КЗпП України.
Відповідно до чинного законодавства, яке діяло на час звільнення ОСОБА_1 , а саме згідно до ч.3 ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Частиною 2 статті 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.

Відповідно до ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 1 статті 233 кодексу Законів про працю встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно до ст.234 КЗпП визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Таким чином враховуючи норми законодавства, яке діяло на час звільнення ОСОБА_1 , а також те, що позивачем не доведено поважності причин пропущення місячного строку звернення до суду, з моменту звільнення (22.04.2015 року) до подачі позовної заяви (06.07.2016 року) пройшло більше року, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статями 36, 119, 233, 234 КЗпП, статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та статтями 10, 11, 60, 88, 213-218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя О.Д. Рудюк