Справа № 513/1275/14-ц
Провадження № 2/513/3/16
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря Златіної О.І., представника позивача - адвоката ОСОБА_1, представника відповідача - адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Саратського районного суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просив стягнути з нього на свою користь матеріальну шкоду в сумі 53599 гривень та моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 27 липня 2013 року приблизно о 07 годині 45 хвилин на 124 км+240 м автодороги Одеса-Рені в с. Михайлівка Саратського району Одеської області з вини відповідача ОСОБА_4 сталася ДТП за участю керованого позивачем автомобіля НОМЕР_1 та автомобілем НОМЕР_2 під керуванням відповідача. Унаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Сума матеріальної шкоди, яка завдана пошкодженням автомобіля, становить 48548 гривень.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо нього було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (т.1 а.с.2-5).

Під час розгляду справи позивач неодноразово 18 березня 2015 року (т.1 а.с.121-123), 20 квітня 2015 року (т.1 а.с. 153-156) та 14 грудня 2015 року (т.1 а.с. 245-247) уточнював свої позовні вимоги і остаточно просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27 липня 2013 року на 124 км+240 м автодороги Одеса-Рені; поновити пропущений ним з поважних причин строк для звернення до ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанії» щодо виплати страхового відшкодування матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальній сумі 69902 гривні 22 копійки; стягнути з ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду з урахуванням індексу інфляції в сумі 13349 гривень, витрати на правову допомогу з урахуванням індексу інфляції в загальній сумі 5186 гривень та судові витрати.

За заявою представника позивача ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 18 березня 2015 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» було залучено до участі у справі в якості співвідповідача (т.1 а.с. 128).

В судових засіданнях позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись, зокрема на те, що у скоєнні ДТП є вина як позивача, так і відповідача; позивач не надав жодних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди; встановлення вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не відноситься до законодавчо визначеного способу захисту судом цивільних прав та інтересів; висновок експерта щодо оцінки вартості пошкодженого автомобіля є неналежним та недопустимим доказом, оскільки його склав експерт МП «Екс» ОСОБА_6 без підпису керівника МП та печатки; моральну шкоду повинен відшкодовувати страховик в межах ліміту відповідальності, а не відповідач ОСОБА_4; квитанція від 03.07.2014 року про оплату послуг адвоката не відповідає вимогам розрахункового документа, тому що на ній відсутній номер.

Представник відповідача ОСОБА_5 "Українська пожежно-страхова компанія», якого належним чином повідомили про дату, час та місце розгляду справи (т.1 а.с.133, 160, 169, 223, 233, 242; т.2.а.с.2, 19, 33, 44) до суду не зявився, надав письмові заперечення проти позову (т.1 а.с.134-135, 172). Послався на те, що позивач тільки 23.02.2015 року надав до ОСОБА_5 «УПСК» копії документів, але заяви про страхове відшкодування не надав; з моменту ДТП пройшло більше 1 року, позивачем заява про страхове відшкодування не надана, що відповідно до п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-1У є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування; вважає, що позивачу одразу після ДТП було відомо про наявність страхового полісу у ОСОБА_4, а тому посилання позивача на поважність причин пропуску строку для звернення до страхової компанії є безпідставними; відсутнє судового рішення, що підтверджує вину ОСОБА_4 Зазначив, що за умови доведення вини відповідача в судовому порядку та вчасного виконання вимог Закону № 1961-1У позивач має право на страхове відшкодування за подією, яка мала місце 27.07.2013 року.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представників відповідачів, експерта ОСОБА_7, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року, яка набрала законної сили 18 червня 2014 року, встановлено, що 27 липня 2013 року о 07 годині 45 хвилин ОСОБА_3 їхав на автомобілі НОМЕР_3 по автодорозі Одеса-Рені. На 124 км автодороги, коли він виконував поворот наліво, в його автомобіль вдарив автомобіль НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 5992 від 09 грудня 2013 року, дії водія автомобіля НОМЕР_4 не відповідали вимогам пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України. Швидкість автомобіля «Mersedes Benz» в момент автопригоди, яка відповідає залишковому сліду гальмування колесами передньої його осі склала біля 65-68 км/год. Фактична швидкість автомобіля перевищувала визначену розрахунком. Водій автомобіля «Mersedes Benz» (ОСОБА_4 В.), належним чином виконуючи вимоги п.12.3,12.4 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду. Згідно висновку додаткової судової авто технічної експертизи № 1223 від 12 травня 2014 року, якщо на початку маневру водій автомобіля «Chery» не мав обєктивної можливості виявити автомобіль «Mersedes Benz», водій якого з перевищенням швидкості виконував обгін колони транспортних засобів, то у нього була відсутня технічна можливість належного виконання вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху та уникнути пригоди. Водій автомобіля «Chery» ОСОБА_3, виконуючи поворот наліво, не бачив водія автомобіля «Mersedes Benz», який виконував обгін, а почув удар в задню частину свого автомобіля, коли закінчував маневр «поворот наліво». Його пояснення підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_8, який їхав в колоні позаду ОСОБА_3 і також не бачив автомобіль «Mersedes Benz», що виконував обгін, а почув «свист гальм» при ударі з автомобілем «Chery» .

Зазначеною постановою провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 було закрито за відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (т.1 а.с. 14-16).

Крім того, постановою Саратського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_3 була визнана незаконною бездіяльність посадових осіб Управління ОСОБА_9 України в Одеській області щодо відмови у складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно ОСОБА_4. Зобовязано посадових осіб ОСОБА_9 України в Одеській області скласти протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 за ст.124 КУпАП, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27 липня 2013 року на 120 км+240 м автодороги Одеса-Рені та надіслати його для розгляду в порядку, передбаченому ст.276 КУпАП. Постанова набрала законної сили 16 листопада 2015 року (т.2 а.с. 21-22).

Враховуючи вищевказане, суд вважає безпідставними твердження представника відповідача ОСОБА_2 про наявність вини позивача у скоєнні даної ДТП та твердження представника страхової компанії про відсутність доказів вини ОСОБА_4 у скоєнні ДТП.

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль НОМЕР_3, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС 200753, виданого РЕВ № 4 при УДАЇ ГУМВС України в Одеській області, належить позивачу на праві власності (а.с.8).

Згідно висновку експертного автотоварознавського дослідження № 21 від 21 липня 2014 року, вартість матеріальної шкоди, завданої володільцю автомобіля НОМЕР_3 станом на 03 липня 2014 року складає 48548 гривень (а.с.26-54).

Експерт ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він має вищу автотехнічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів, розміру шкоди, завданої володільцю транспортного засобу» та стаж експертної роботи з 1997 року. Працює у Приватному малому підприємстві «Екс», який має сертифікат субєкта оціночної діяльності. У липні 2014 року він проводив експертне автотоварознавче дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди, завданої володільцю пошкодженого автомобіля «Chery» ОСОБА_3 Про час і місце проведення огляду автомобіля телеграмою був попереджений ОСОБА_4, який не зявився. Після огляду автомобіля він склав висновок № 21 від 21 липня 2014 року.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частин 3, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-1У (далі Закон № 1961-1У) визначає, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 ст.22 Закону № 1961-1У, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Стаття 26-1 цього ж Закону встановлює, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю.

За змістом статей 28, 29 Закону № 1961-1У, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до полісу № АС/1068406 від 24 квітня 2013 року обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, завдану майну потерпілого - 50000 гривень; франшиза - 510 гривень. Таким чином, ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого, складає 49490 гривень (50 000 грн. - 510 грн.). Забезпечений транспортний засіб автомобіль НОМЕР_4 (а.с. 108).

Заяву про виплату страхового відшкодування позивач подав до страхової компанії 23 лютого 2016 року, тобто через 1 рік та майже 7 місяців з моменту скоєння ДТП (т.1 а.с.124).

У виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст.37 Закону України № 1961-1У у звязку з пропущенням однорічного строку для подання заяви про страхове відшкодування, про що він повідомлений листом за вих. № 55 від 24.02.2015 р. (т.1 а.с.126).

За таких обставин суд не погоджується з доводами представника ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» про те, що позивач не подавав заяву про виплату страхового відшкодування.

Суд вважає, що строк для звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування позивач пропустив з поважних причин з огляду не те, що ДТП сталася 27 липня 2013 року і протокол про адміністративне правопорушення був складений за ст.124 КУпАП відносно ОСОБА_3; у звязку з призначенням судових автотехнічних експертиз провадження у справі про адміністративне правопорушення тривало майже рік і 02 червня 2014 року постановою Саратського районного суду Одеської області провадження у справі відносно ОСОБА_3 було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП; апеляційна скарга ОСОБА_4 на зазначену постанову Саратського районного суду розглянута апеляційним судом Одеської області 26 листопада 2014 року (т.1 а.с.94); страховий поліс № АС/1068406 від 24 квітня 2013 року був наданий представником ОСОБА_4 в судовому засіданні 04 лютого 2015 року (т.1 а.с.108). Позивач також був змушений оскаржувати в порядку адміністративного судочинства відмову Управління ОСОБА_9 України в Одеській області у складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно ОСОБА_4

Суд враховує, що Верховний Суд України в узагальненні судової практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, зробив правовий висновок, що "коли виникає страховий випадок, страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обовязок виплатити страхове відшкодування.»

З вищевказаних підстав суд приходить до висновку, що відмова ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» у виплаті позивачу страхового відшкодування є необґрунтованою".

Оскільки шкоди завдано позивачу з вини відповідача ОСОБА_4, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія», то з останнього на користь позивача належить стягнути страхове відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного позивачу автомобіля, в сумі 48548 гривень.

Ст. 992 ЦК України встановлює, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення, настає лише в разі, якщо страховик прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заяву про виплату страхового відшкодування позивач подав до ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» 23 лютого 2015 року (т. 1 а.с.124).

Тому суд не погоджується з доводами позивача та його представника, що відповідач ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія», починаючи з 27 липня 2013 року і по грудень 2015 року прострочив виконання зобовязань, встановлених договором страхування.

Таким чином, у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» суми страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції та 3% річних належить відмовити.

Частина 1, п.3 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України встановлюють, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_4 моральної шкоди у сумі 13349 гривень підлягають частковому задоволенню в сумі 5000 гривень. Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує ступінь вини відповідача ОСОБА_4, який вчинив ДТП з необережності, а також характер, обсяг, глибину та тривалість завданих позивачу моральних страждань, який внаслідок ДТП переніс моральні страждання, позбавлений можливості користуватися належним йому автомобілем, звертався до суду за захистом своїх прав, на що витрачав свій час. Зазначені негативні фактори змінили звичний спосіб його життя, спричинили певні незручності. Він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Вимоги позивача про врахування індексу інфляції при визначенні розміру моральної шкоди не підлягають задоволенню за безпідставністю вимог.

Суд відкидає твердження представника відповідача ОСОБА_2 про те, що оскільки позивач не предявив позов про стягнення моральної шкоди до страхової компанії, то у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди із ОСОБА_4 належить відмовити.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом України в справі № 6 - 2808 цс 15 від 20.01.2016 року, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності

Вимоги позивача про визнання ОСОБА_4 винним у скоєнні ДТП, яка мала місце 27 липня 2013 року, не підлягають задоволенню, тому що за змістом ст.16 ЦК України встановлення вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не є способом захисту цивільних прав та інтересів. Вина відповідача ОСОБА_4 встановлена постановою Саратського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року (т.1 а.с.14-16).

Судом встановлено, що документально підтверджені витрати позивача у даній справі складають 4286 гривень 48 копійок, з яких: витрати на оплату правової допомоги 2500 гривень (т.1 а.с.59); витрати на проведення експертизи 1200 гривень (т.1 а.с.60); за надання телеграми ОСОБА_4 - 51 гривня (т.1 а.с.61), витрати на оплату судового збору - 535 гривень 48 копійок.

Таким чином, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача ОСОБА_4 в сумі 400 гривень 35 копійок, а з відповідача ОСОБА_5 «Українська пожежно-страхова компанія» - З886 гривень 13 копійок.

Вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 1300 гривень (т.1 а.с.59 а) не підлягають задоволенні, оскільки згідно квитанції дану суму позивач сплатив адвокату за ведення справи про адміністративне правопорушення.

Вимоги позивача про врахування індексу інфляції при визначенні розміру судових витрат не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 22, 28, 29, 26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст.1167, 1187, 1192, 1194, 611 ЦК України, ст.ст.3-8, 10,11, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково. Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_3 строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія."

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, громадянина України, на користь ОСОБА_3, проживаючого: 68251, с. Зоря, вул. І.С. Боєва, 100, Саратського району Одеської області, паспорт серії КК № 103516, виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 14 грудня 1998 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 моральну шкоду в сумі 5000 (п'ять) тисяч гривень та судові витрати в сумі 400 (чотириста) гривень 35 копійок, а всього 5400 (п'ять тисяч чотириста) гривень 35 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», 04080, м. Київ, вул. Фрунзе, 40, оф. 208, на користь ОСОБА_3, проживаючого: 68251, с. Зоря, вул. І.С. Боєва, 100, Саратського району Одеської області, паспорт серії КК № 103516, виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 14 грудня 1998 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_6, матеріальну шкоду в сумі 48548 (сорок вісім тисяч п'ятсот сорок вісім) гривень та судові витрати в сумі 3886 (три тисячі вісімсот вісімдесят шість ) гривень 13 копійок, а всього 52434 (п'ятдесят дві тисячі чотириста тридцять чотири) гривні 13 копійок.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а для осіб, які не були присутніми під час проголошення рішення - у той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. І. Бучацька