АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7893/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представників відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання визнати запис до трудової книжки недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» (далі - відповідач), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, зобов'язати відповідача визнати запис до трудової книжки недійсним, поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 17 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що починаючи з 24.11.1997 працював у ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», обіймав різні посади. Наказом від 22.01.2016 був звільнений з посади начальника відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та фондових ринків головного фінансового управління на підставі п. 2. ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 25.01.2016 у зв'язку із втратою довір'я.

Зазначає, що підставою для звільнення були висновок за матеріалами службового розслідування, меморандум департаменту внутрішнього аудиту, протокол засідання дисциплінарної комісії ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». В результаті службового розслідування було встановлено порушення при проведенні операцій з купівлі-продажу валюти на міжбанківському ринку.

Як зазначав позивач, його посада не передбачає безпосереднє обслуговування грошових цінностей. Відповідно до посадової інструкції його основними обов'язками є контроль, забезпечення та організація, тобто його посадові обов'язки є по суті аналітичними.

Позивач вказував, що операції купівлі-продажу валют були проведені відповідно до законодавства України та внутрішніх документів банку і в результаті їх здійснення було отримано дохід в сумі 28 000 доларів, а не спричинена шкода у сумі 7 595 доларів США, як про це зазначено у висновку службового розслідування від 14.01.2016. Позивач вказує, що він діяв на підставі довіреності № 107 на здійснення операцій від імені банку, виданою Головою Правління Банку 19.03.2015, згідно з якою він мав право підписувати документи тільки разом з іншою уповноваженою особою банку.

Звільнення призвело до того, що позивач втратив можливість підтримувати життєві та виробничі стосунки з іншими співробітниками, в тому числі через погіршення ставлення до нього через звільнення, у зв'язку з цим він зазнав моральних страждань, які оцінив у 17 000 грн. та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.04.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач безпосередньо не обслуговує грошові цінності, а тому застосування до нього п. 2 ст. 41 КЗпП України є незаконним.

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що посадові обов'язки позивача безпосередньо пов'язані з обслуговуванням грошових цінностей, невиконання яких дають підстави з боку керівництва банку для втрати до нього довір'я, що тягне за собою звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 22.01.2016 № 211-к позивач був звільнений з посади начальника відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та фондових ринків головного фінансового управління на підставі п. 2. ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 25.01.2016 у зв'язку із втратою довір'я.

Підставами для звільнення в наказі вказано: висновок за матеріалами службового розслідування № 07-02/005КІ; меморандум департаменту внутрішнього аудиту від 25.12.2015; протокол № 01/2016 засідання Дисциплінарної комісії ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» від 22.01.2016 (а.с. 4).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Верховний Суд України в постанові від 24.09.2014 у справі № 6-104цс14 зробив наступні правові висновки щодо застосування п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Так, для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); винна дія працівника; втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Висновків по суті про те, що до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб'єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скаргу справах № 6-5499св10, 6-4403св12, 6-25870св12, 6-38248св12.

Такі висновки Верховного Суду України відповідно до змісту ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Висновки щодо застосування п. 2 ст. 41 КЗпП України, викладені у згаданій постанові Верховного Суду України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд першої інстанції фактично відступив від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування п. 2 ст. 41 ЦПК України, проте таке відступлення всупереч ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України не мотивував.

За обставин даної справи вбачається, що трудові обов'язки позивача було визначено і документально закріплено у посадовій інструкції начальника відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та інвестиційного банкінгу головного фінансового управління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», затвердженій в.о. голови правління відповідача 01.10.12 (а.с.6-8).

Зі змісту вказаної посадової інструкції не вбачається, що виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням грошових цінностей становить основний зміст трудових обов'язків позивача, а виконання ним указаних дій носить відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням таких цінностей.

Основними обов'язками позивача становили аналітичні та контрольні функції (п.п. 2.5, 2.8 Посадової інструкції - контроль дилерських операцій на міжбанківському ринку, контроль виконання рішень щодо торгів на фінансових ринках). Отже, по своїй суті посадові обов'язки позивача являються аналітичними і, аж ніяк, не пов'язані безпосередньо з обслуговуванням грошових цінностей.

Операція купівлі-продажу однієї валюти за іншу (у даному конкретному випадку купівля/продаж євро за долар США - валютна пара EUR/USD) називається операцією конвертації. Позивач в залежності від потреб Банку ініціює операцію конвертації, та дає Дилеру розпорядження на укладання угоди та оформлення тікета з банками-контрагентами, з подальшим його підписанням, як з боку Дилера, так і зі сторони позивача. Під час проведення операцій конвертацій дотримуються наступні принципи і умови, а саме, співробітники Казначейства на підставі економічного аналізу, ринкового очікування і новин, які на пряму впливають на ринок, а також інших факторів, що впливають на крос-курс, прогнозують зміни курсів з метою проведення дохідних операцій (купити дешевше/продати дорожче). Проведення операцій конвертацій можуть принести Банку як дохід так і збиток.

Порядок проведення міжбанківських операцій регламентується Положенням № 76 від 22.03.2012 про що зазначено й відповідачем. Відповідач у своїх запереченнях на позов вказує на найголовніші порушення: конверсійні операції повинні здійснюватися дилером на підставі заявки, підписаної керівником, під час укладання конверсійних операцій має бути оформлений відповідний документ (тікет або кепчур, відповідно до п. 3.3.1 Положення № 76) в залежності від того, укладена операції по телефону або з використанням системи Reuters Dealing.

Однак, норми положення № 76 вказують, що обов'язок сформувати тікет або кепчур під час укладання угод покладається на дилера. Крім того, відповідно до п. 3.3.1 Положення № 76, відповідальність за правильність формування текета/кепчура, правильність зазначених параметрів угоди, дотримання встановлених лімітів і нормативів Н7, а також дотримання термінів подання на підписання директору ДКУАП і до бек-офісу покладається на начальника ВМО (відділу міжбанківських операцій).

Крім того, вказаний пункт положення вказує на те, що підписання угод між банками на міжбанківському ринку здійснюється на підставі Генеральної угоди або разового договору (у разі відсутності підписаної Генеральної угоди).

Таким чином, в обов'язки позивача не входило формування тікетів/кепчурів, на що безпідставно вказував відповідач, а також зазначено в рішення суду.

Пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність законові.

Як вказувалось вище, підставами для звільнення позивача в наказі вказано: висновок за матеріалами службового розслідування № 07-02/005КІ; меморандум департаменту внутрішнього аудиту від 25.12.2015; протокол № 01/2016 засідання Дисциплінарної комісії ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» від 22.01.2016.

У резолютивній частині висновку від 14.01.16 № 07-02/005 КІ за матеріалами службового розслідування зазначено, що затримка у часі формування тікетів у системі Reuters Dealing відносно раніше проведених угод, при відсутності документальних та матеріальних підтверджень проведення цих угод за телефоном вказує на можливе спричинення Банку шкоди біля 7 595 доларів США. Встановити факти шахрайства під час оформлення тікетів із завідомо збитковим для Банку курсом не виявилось можливим (а.с. 10-13, 160-162).

Вказане службове розслідування проводилося щодо діяльності дилерів відповідача. У абзаці 1 на сторінці 2 вказаного Висновку за матеріалами службового розслідування, прямо зазначено, що виконавцем по операціям купівлі-продажу (конвертації) валюти, які перевірялись, був ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності, а контролером виступав позивач.

У підсумковій частині меморандуму департаменту внутрішнього аудиту від 25.12.15 зазначено, що аудит відмічає про наявні ознаки можливих зловживань зі сторони співробітників групи ділінгу відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та фондових ринків ГФУ (а.с.163-164).

Відповідно до п. 2 Положення про організацію внутрішнього аудиту в комерційних банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 20.03.1998 № 114 внутрішній аудит банку - це незалежна оцінка системи внутрішнього контролю, встановленого у комерційному банку. Головна увага внутрішнього аудиту зосереджена на аналізуванні інформаційної системи, включаючи систему бухгалтерського обліку і супутніх видів контролю, вивченні фінансової та операційної інформації, дослідженні економічності та ефективності операцій.

Згідно із п.п. 7.7.-7.10. недоліки, що виявлені у процесі проведення аудиторської перевірки банку, мають найти відображення в аудиторському висновку. У висновку викладаються виявлені недоліки, порушення та зловживання, що характеризують проведення відповідних банківських операцій. Для прийняття організаційних заходів аудиторський висновок направляється керівнику структурного підрозділу та Правлінню (раді директорів) банку, а в окремих випадках Раді банку.

Проте, аудиторський висновок в матеріалах справи відсутній.

У протоколі від 22.01.16 № 01/2016 засідання Дисциплінарної комісії ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» зазначено, що за результатами перевірки по операціям купівлі-продажу (конвертації) валюти (євро/долар) на ринку FOREX між Банком та БІЗ за період з 01.06.15 по 25.12.15 встановлено 7 (сім) операцій, виконавцем по яких був керівник групи ділінгу ОСОБА_8, а контролером - позивач, і які були здійснені за ціною валюти (згідно тікету), яка відрізняється від діапазону цін, існуючих у графіку системи Reuters на час формування тікету.

Затримка у часі формування тікетів у системі Reuters Dealing призвела до того, що діапазон курсів не співпадав з курсом, вказаним у тікету. Різниця між вказаними у тікетах курсами угоди та існуючими на час формування тікетів діапазоном котирування у графіках, може свідчити про спричинення банку шкоди близько 7 595 доларів США.

В порушення вимог п. 4.1.8. Положення № 76 позивач без офіційної заявки надавав усні вказівки ОСОБА_8 за здійснення міжбанківських операцій без надання граничних курсів виконання заявки, а останній, в свою чергу, здійснював операції без відповідної заявки.

В даному протоколі також зазначено, що нещодавно у Банку був випадок, коли Банк зазнав збитків у розмірі 200 000 грн. коли не було придбано депозитні сертифікати НБУ. Дана ситуація виникла тому, що позивачем як контролером не було здійснено належного контролю за підлеглим, що призвело до збитків.

Юридичному департаменту пунктом 1.1. цього протоколу вирішено доручити надати заяву до правоохоронних органів з питань зловживання позивачем та ОСОБА_8 своїми службовими обов'язками (а.с. 165-166).

Таким чином, факту спричинення Банку шкоди в розмірі 7 595 доларів США відповідачем не встановлено, а лише зроблено припущення, що така шкода може мати місце. Не встановлено точно й розмір даної шкоди і факт зловживань позивачем або його підлеглими службовими обов'язками. В матеріалах справи також відсутнє будь-яке рішення правоохоронних органів з приводу звернення відповідача із зазначеного приводу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції зазначив про недоотримання відповідачем 7 595 доларів США внаслідок дій позивача, встановивши таким чином факт такого недоотримання, допустивши при ухваленні оскаржуваного судового рішення невідповідність такого висновку обставинам справи.

З наведеного вбачається, що вимоги позивача про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення його на роботі, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Також ґрунтуються на вимогах трудового законодавства (ст. 235 КЗпП України) й вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з довідкою про доходи від 26.01.2016 розмір заробітної плати позивача у грудні 2015 року становив 17 047,28 грн., а у листопаді 2015 року 17 075,66 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивачем у листопаді, грудні 2015 року становила 44 дні. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становить 775,52 грн. (17 047,28 грн. + 17 075,66 грн. : 44 дні).

Час вимушеного прогулу, в розумінні ст. 235 КЗпП України, становить з 25.01.2016 (день звільнення) по 30.06.2016 (день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі) та складає 108 днів, а отже розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу дорівнює 83 756,16 грн. (775,52 грн. х 108 днів).

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність звільнення позивача і необхідність поновлення його на роботі, то, в силу вимог ст. 235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 83 756,16 грн.

Разом з цим, слід зазначити, що у відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на вказану норму закону, встановивши порушення трудових прав позивача та виходячи з вимог розумності і справедливості, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. враховуючи моральні страждання позивача у зв'язку з незаконним звільненням, тривалість такого порушення, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з цим, не може бути задоволена вимога позивача про скасування наказу про звільнення, оскільки це виходить за межі компетенції суду і є прерогативою роботодавця. Більш того, також не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання відповідача визнати запис про звільнення в трудовій книжці недійсним, оскільки вона є похідною від вимог про визнання незаконним наказу про звільнення і поновлення на роботі, які суд визнав можливим задовольнити, а отже запис про звільнення в трудовій книжці, відповідно, є недійсним, і роботодавець зобов'язаний його анулювати (скасувати) чи іншим чином, на виконання рішення суду, поновити порушене право позивача.

Крім цього, оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору і суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, то у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 388,76 грн. (837,56 грн. - 1% від вимог майнового характеру + 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильним застосування судом норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання визнати запис до трудової книжки недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» від 22.01.2016 № 211-к про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та фондових ринків головного фінансового управління, у зв'язку з втратою довіри, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, з 25 січня 2016 року.

Поновити ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на роботі в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (м. Київ, Кловський узвіз, 9/2, ідентифікаційний код 14360920) на посаді начальника відділу казначейства та управління активами та пасивами департаменту казначейства та фондових ринків головного фінансового управління з 25 січня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (м. Київ, Кловський узвіз, 9/2, ідентифікаційний код 14360920) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 січня 2016 року по 30 червня 2016 року в сумі 83 756 (вісімдесят три тисячі сімсот п'ятдесят шість) грн. 16 коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (м. Київ, Кловський узвіз, 9/2, ідентифікаційний код 14360920) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (м. Київ, Кловський узвіз, 9/2, ідентифікаційний код 14360920) на користь держави судовий збір у розмірі 1 388 (одна тисяча триста вісімдесят вісім) грн. 76 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д.Українець

В.А.Шебуєва