У Х В А Л А

7 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 4 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, відмовив в задоволенні позову ОСОБА_4

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року залишила без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня

2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 43 Конституції України, статей 40, 41, 235, 2401 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), частини першої статті 15, статей 213, 214, 303, 315, 316, 345 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України), а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2008 року і 18 серпня 2010 року, постановлені ним, як судом касаційної інстанції, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня, 9 грудня

2015 року, 27 січня, 20 квітня 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 21 травня 2014 року, 24 лютого, 24 червня 2015 року, 1 червня

2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що підставою для звільнення позивача з посад члена правління та секретаря правління приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» стало затвердження нового складу Виконавчого органу (Правління) Міністерством інфраструктури України, яке діяло в межах повноважень та відповідно до положень статуту.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня, 9 грудня 2015 року,

27 січня й 20 квітня 2016 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення й передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвала Верховного Суду України від 6 лютого 2008 року постановлена у справі щодо відшкодування шкоди за договором доручення; від 18 серпня

2010 року - у справі щодо визнання договорів, акта про прийняття до експлуатації закінченого будівництва об'єкта, свідоцтв про право власності незаконними тощо.

У справах, в яких постановлено зазначені ухвали Верховного Суду України, та у справі про перегляд якої подано заяву, наявні різні предмети й підстави позову, зміст позовних вимог, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Надані заявником, у підтвердження неоднаково застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, судові рішення не свідчать про наявність підстав для перегляду ухвалених у справі рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року прийнята у справі № 21-34а15 про визнання протиправними та скасування наказів про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність тощо; від 24 червня 2015 року - у справі

№ 6-530цс15 про визнання договору недійсним та відшкодування збитків; від

1 червня 2016 року - у справі № 6-1786цс15 про визнання дій незаконними, зобов'язання вчини певні дії, визнання рішення зборів учасників товариства незаконними, визнання договорів недійсними, усунення перешкод у користуванні приміщенням, виселення тощо.

Зазначені постанови не можуть бути прикладом для перегляду ухвалених у справі рішень з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки у справі про переогляд якої подано заяву, та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято надані для порівняння постанови, наявні різні предмети й підстави позову, зміст позовних вимог та встановлено різні фактичні обставини справи.

У наданій для порівняння постанові від 21 травня 2014 року, у справі

№ 6-33цс14 міститься висновок Верховного Суду України про те, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

28 березня 2016 року про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П.Лященко

А.Г.Ярема