АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8665/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1097/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року, із запереченнями на ухвалу про відкриття провадження від 19 червня 2014 року (в порядку ч.2 ст.293 ЦПК України) по цивільній справі:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту;

зустрічним позовом: ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсною додаткової угоди до договору поруки;

зустрічним позовом: ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним п.1.1 кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року в сумі 129148.82 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 порушив взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за щомісячними платежами та сплаті процентів за користування кредитом, а відповідач ОСОБА_4 - зобов'язання згідно договору поруки, відповідати перед позивачем по зобов'язаннях ОСОБА_3, що виникають з умов кредитного договору.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів 21808.80 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 11 березня 2015 року складало 470042.89 грн., з яких: 655.33 доларів США - сума простроченої заборгованості по кредиту; 14624.57 доларів США - сума кредиту, яка стягується достроково; 6344.27 доларів США - сума простроченої процентної ставки; 184.63 доларів США - сума пені.

19 червня 2014 року Тернопільським міськрайонним судом відкрито провадження по даній справі.

В серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача ПАТ «Універсал Банк» про визнання припиненим договору поруки №022-2902/840-0012-Р від 23 листопада 2007 року та визнання недійсною додаткової угоди б/н від 07 липня 2009 року до договору поруки.

Зустрічні позовні вимоги відповідач ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що на забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року між нею та ПАТ «Універсал банк» укладено договір поруки №022-2902/840-0012-Р від 23 листопада 2007 року, відповідно до умов якого вона зобов»язувалася відповідати перед ПАТ «Універсал банк» за виконання зобов»язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором. ПАТ «Універсал банк» 15 липня 2008 року збільшив процентну ставку за договором кредиту з 13.45% до 14.95%, не повідомивши її, як поручителя, про дану обставину, а саме про збільшення обсягу її відповідальності за договором кредиту. Крім того, в договорі поруки також не передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов»язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя, що додатково свідчить про зміну основного зобов»язання без згоди її, як поручителя, що є підставою припинення договору поруки. Зміна процентної ставки підтверджується п.2.1 Додаткової угоди б/н від 07 липня 2009 року до Кредитного договору. Зміна основного зобов»язання, а саме - підвищення розміру процентів по кредитному договору, з поручителем не погоджувалось. Тому, оскільки зміна процентних ставок по кредитних договорах відбулась без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, то порука, а саме договір поруки припинився 15 липня 2008 року відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, а саме з моменту, відколи банк почав нараховувати відсотки за збільшеною ставкою, що стверджується розрахунком заборгованості. Тому, додаткова угода б/н від 07 липня 2009 року до договору поруки не спрямована на реальне настання обумовлених нею правових наслідків, оскільки за своїм змістом дана додаткова угода змінює зобов»язання, яке є припиненим.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору № 022-2902/840 0012 від 23 листопада 2007 року, який укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що згідно п.1.1.1 кредитного договору від 23 листопада 2007 року на відповідача, всупереч принципу добросовісності, за порушення строків сплати чергового платежу покладено жорсткі обов»язки, в той час як виконання умов даного правочину ПАТ «Універсал Банк» обумовлене лише власним його розсудом, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків на шкоду відповідача, як споживача. За таких обставин оскаржена частина правочину є несправедливою умовою кредитного договору відносно відповідача, а тому підлягає визнанню недійсною з моменту її укладення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) в користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року в сумі 470042.89 грн.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Визнано припиненим договір поруки № 022-2902/840-0012-Р від 23 листопада 2007 року, який укладений між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 з 15 липня 2008 року.

Визнано недійсною додаткову угоду б/н від 07 липня 2009 року до договору поруки № 022-2902/840-0012-Р від 23 листопада 2007 року, укладену між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_4.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто із публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в користь ОСОБА_4 114.70 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1324.17 грн. сплаченого позивачем судового збору.

ОСОБА_3 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що у позивача відсутнє право вимагати у відповідача виконання зобов'язання у національній валюті - гривні України, оскільки кредит надано у доларах США і відповідно поверненню підлягає кредит у доларах США; поданий розрахунок заборгованості за кредитним договором є неналежним доказом; судом неправомірно прийнято заяву про зміну позовних вимог; позивачем не зазначено всі складові елементи структури заборгованості по кредиту. Крім того, у кредитному договорі не встановлено строку кредитування, як того вимагає ст.345 ГК України.

Крім цього, в апеляційній скарзі на рішення, у відповідності до ч.2 ст.293 ЦПК України, ОСОБА_3 зазначив заперечення на ухвалу про відкриття провадження від 19 червня 2014 року.

В обґрунтування незаконності ухвали апелянт посилається на те, що подана позовна заява не відповідала вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в ній не зазначено засоби зв»язку відповідачів та дату її подання, а тому суд зобов'язаний був залишити позов без руху та дати термін для усунення недоліків.

Виходячи із наведеного, апелянт просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду про відкриття провадження у справі та рішення від 10 грудня 2015 року, а справу направити до Тернопільського міськрайонного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник ПАТ «Універсал Банк» - ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу про відкриття провадження - залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №022-2902/840-0012, відповідно до п.п.1.1 якого, банк зобов»язався надати ОСОБА_3 грошові кошти (кредит) у сумі 16000 доларів США, що еквівалентно 80800 грн., на споживчі потреби строком до 10 листопада 2022 року зі сплатою 13.45% річних за користування кредитом, а відповідач зобов'язався погасити кредит, сплатити за його користування проценти у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Факт видачі ОСОБА_3 кредитних коштів в сумі 15660 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки від 23 липня 2007 року №022В04.

Кредитний договір, зокрема п.9.8, передбачає надання кредиту за плату: винагорода банку за ініціювання кредиту 340 доларів США.

10 червня 2009 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду б/н до кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року, відповідно до якої сторони домовилися внести зміни до п.п.1.1., 1.1.1., 1.1.2 Договору та доповнити договір п.1.1.3, відповідно до якого починаючи з 10 червня 2009 року по 06 липня 2009 року діє процентна ставка 3.29 % річних.

07 липня 2009 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду б/н до кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року, згідно якої внесено зміни та викладено кредитний договір в новій редакції, відповідно до якої починаючи з 07 липня 2009 року по 09 червня 2010 року діє процентна ставка 3.29% річних (п.1.1.1). Починаючи з 10 червня 2010 року по 09 червня 2015 року, відповідно до п. 1.1.2 кредитного договору, діє процентна ставка 17.28% річних. Починаючи з 10 червня 2015 року, відповідно до п.1.1.3 кредитного договору, діє відсоткова ставка 14.95%. Термін повернення кредитних коштів Додатковою угодою від 07 липня 2009 року встановлено до 10 листопада 2027 року.

Відповідно до п.2.5 Додаткової угоди від 07 липня 2009 року відповідач ОСОБА_3 зобов»язався погашати заборгованість по кредиту згідно графіка (додаток №2 до кредитного договору ) в термін до 10 числа наступного за звітним місяцем (п.2.4 кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 23 листопада 2007 року укладено договір поруки №022-2902/840-0012-Р, згідно умов якого відповідач ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання перед позивачем відповідати по зобов'язаннях відповідача ОСОБА_3, що виникають з умов Кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року.

Відповідно до п.п.1.3, п.п.1.4 Договору поруки №022-2902/840-0012-Р від 23 листопада 2007 року, поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення основної суми заборгованості, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Рішення суду в частині визнання вказаного договору поруки припиненим не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що всупереч умов кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року відповідач ОСОБА_3 не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості за кредитом та процентам.

Розділом 4 Додаткової угоди б/н до Кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів, в разі порушення позичальником термінів погашення кредиту.

Відповідно до п. 5.2.5 Договору кредиту та Додаткової угоди б/н від 07 липня 2009 року до кредитного договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року, 08 листопада 2012 року відповідачам банком направлялися вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору та попереджено про наслідки невиконання вказаних вимог, однак вказані вимоги залишені без відповіді та задоволення.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по Кредитному договору №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року (а.с.131-133) заборгованість ОСОБА_3 за даним кредитним договором станом на 11 березня 2015 року складає 21808.80 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 470042.89 грн., з яких: 655.33 доларів США - сума простроченої заборгованості по кредиту; 14624.57 доларів США - сума кредиту, яка стягується достроково; 6344.27 доларів США - сума простроченої процентної ставки; 184.63 доларів СІЛА - сума пені.

Офіційний курс Національного банку України гривні до долара США станом на 11 березня 2015 року складає 2155.2936 грн. за 100 доларів США.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

За правилами ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення умов договору, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За правилами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст.526 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за даних обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що має місце порушення прав позивача за первісним позовом, які підлягають захисту.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що у позивача відсутнє право вимагати у відповідача виконання зобов'язання у національній валюті - гривні України, оскільки кредит надано у доларах США і відповідно поверненню підлягає кредит у доларах США, виходячи із наступного.

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 24 вересня 2014 року по справі №6-145цс-14, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Також, як зазначено в п.12 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Таким чином, законодавством передбачено можливість стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті за умови, що такий кредит було правомірно видано у валюті та позивач просить стягнути борг саме в іноземній, а не національній валюті.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що хоча кредит було надано в іноземній валюті, однак, позивач в позовній заяві, визначивши суму боргу в іноземній валюті (21808.80 доларів США), просить стягнути заборгованість саме в національній валюті України - в гривні, перевівши суму боргу згідно офіційного курсу НБУ.

Колегія суддів вважає, що така позиція позивача не суперечить вимогам чинного законодавства та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім цього, як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки згідно з ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення).

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та його виконано без врахування обмеження у 80800 грн., яке передбачено п.1.1 Кредитного договору.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач представив розрахунок заборгованості за кредитним договором №022-2902/840-0012 від 23 листопада 2007 року, згідно якого заборгованість ОСОБА_3 за даним кредитним договором станом на 11 березня 2015 року складає 21808.80 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 470042.89 грн., з яких: 655.33 доларів США - сума простроченої заборгованості по кредиту; 14624.57 доларів США - сума кредиту, яка стягується достроково; 6344.27 доларів США - сума простроченої процентної ставки; 184.63 доларів СІЛА - сума пені.

Таким чином, оцінивши вказаний розрахунок за правилами ст.212 ЦПК України суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про його необґрунтованість, неправильність чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Даний розрахунок виконано на підставі умов кредитного договору, з врахуванням внесених відповідачем платежів. Будь-якого альтернативного розрахунку апелянт суду не представив, зазначивши лише про неналежність представленого банком розрахунку через ненадання первинних документі бухгалтерського обліку, а тому колегія суддів вважає його належним та допустимим доказом по справі.

Зазначення в кредитному договорі, предметом якого є грошові кошти в іноземній валюті (16000 доларів США), еквіваленту такого зобов»язання в національній валюті (80800 грн.), на думку колегії суддів, не свідчить про обмеження права Банку в майбутньому вимагати виконання зобов»язання лише в межах суми 80800 грн.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом неправомірно прийнято заяву про зміну позовних вимог, виходячи із наступного.

Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2015 року Тернопільським міськрайонним судом розпочато розгляд справи по суті. 12 березня 2015 року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог. Фактично вказана заява не стосувалася зміни предмету чи підстави позову, а лише збільшення розміру позовних вимог (із 129148.82 грн. до 470042.89 грн.), що не заборонено ч.2 ст.31 ЦПК України.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що позивачем не зазначено всі складові загальної суми позовних вимог, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Так, згідно заяви про зміну позовних вимог від 12 березня 2015 року, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 листопада 2007 року становить 21808.80 дол.США, що в гривневому еквіваленті станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 470042.89 грн., з яких: 655.33 доларів США - сума простроченої заборгованості по кредиту; 14624.57 доларів США - сума кредиту, яка стягується достроково; 6344.27 доларів США - сума простроченої процентної ставки; 184.63 доларів США - сума пені.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що зміст кредитного договору не відповідає вимогам ст.345 ГК України, оскільки в ньому не зазначено строк кредитування та порядок видачі кредиту, що свідчить про те, що підписуючи Договір сторони не узгодили істотні умови, які передбачені законом і є обов'язковими для даного виду договору.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що кредитний договір від 23 листопада 2007 року №022-2902/840-0012, який укладений між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»), та ОСОБА_3, з подальшими додатковими угодами, містить вісі істотні умови, необхідні для такого типу договорів, укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, позичальнику надані обумовлені договором кошти, а тому відсутні підстави вважати такий договір неукладеним, як зазначає апелянт.

З приводу посилання апелянта на те, що судом безпідставно відкрито провадження в справі, оскільки позивачем не зазначено засобів зв»язку відповідачів, то колегія суддів вважає за необхідне вказати, що у відповідності до п.2 ч.2 ст.119 ЦПК України такі засоби зв»язку зазначаються лише у випадку, якщо вони відомі.

З приводу відсутності в позовній заяві дати підписання позову, то колегія суддів вважає, що вказана обставина жодним чином не вплинула на правильність встановлених судом обставин та прийнятого рішення.

Згідно ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та ухвали про відкриття провадження та відсутність підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу від 19 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів