Справа №: 343/300/15-ц
Провадження №: 2/0343/246/15
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

09 грудня 2015 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Керніцького І. І.,

секретаря - Оленюк Т. В.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання угоди недійсною та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00494 від 30 грудня 2014 року, укладений між нею, ОСОБА_1 та ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс». Стягнути з відповідача на її користь 12 440 грн., відповідно до квитанції від 30 грудня 2014 року, сплачених згідно Договору фінансового лізингу № 00494 від 30 грудня 2014 року та витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 грудня 2014 року між нею, ОСОБА_1, та ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс», було укладено Договір фінансового лізингу № 00494. Предметом договору, відповідно до п. 1.1., є транспортний засіб зазначений у Специфікації , а саме: ЗАЗ LANOS STANDART. 30 грудня 2014 року нею на рахунок відповідача була перераховані кошти в гозмірі 12 440 грн. і вона підписала даний договір. Однак є суттєві розбіжності між тим, що її роз'яснила представник відповідача і тим, що написано в оспорюваному договорі, з яким вона не мала можливості ознайомитися. Зокрема, преставник в усній формі заявила, що сума - 12 440 грн. є першим внеском в договір. Наступні суми вона повинна сплачувати кожного місяця. Після того, як вона погодилась на ці умови, які усно її повідомила представник, працівниця вписала в стандартний бланк договору її дані і дала його на підпис. Немаючи можливості прочитати договір, під впливом обману вона його підписала. Вона разом з чоловіком прочитала весь зміст договору і побачила величезні розбіжності між тим, що її розказувала представник відповідача і тим, що написано в договорі. Наступного дня вона передзвонила до представника фірми і повідомила, що вона її обманула, тому вона має намір розірвати даний договір і хоче повернути суму першого внеску. Вона відповіла, що частину суми вона може повернути, але її потрібно написати заяву. 02 січня 2015 року вона звернулася з письмовою заявою до відповідача з проханням розірвати укладений між ними договір, а також повернути 60% від сплаченого платежу. Проте відповідач зазначив, що кошти, які були перераховані, є адміністративним платежем, який відповідно до п. 12.1 статті 12 Договору поверненню не підлягає. Відмова відповідача є неправомірною і такою, що суперечить як нормам законодавства України, так і загальним моральним принципам. Вважає, що договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Відповідно до прописаних у договорі умов кошти в розмірі 12 440 грн. вона сплатила, а перевірку, розгляд та підготовку документів, що відповідно до умов договору є адміністративним платежем - першочерговий одноразовй платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви визначення платежу у квитанції про оплату. На оформлення даного договору представник відповідача потратила не більше 10 хвилин, вписавши на стандартному бланку договору її дані і вважає, що ця робота коштує 12 440 грн. Таким чином, зважаючи на те, що договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, а його умови порушують її права, як споживача, то є всі підстави для визнання його недійсним.

В судове засідання позивачка не прибула, звернулась в суд із заявою, де вказує, що позовні вимоги підтримує повністю. Просить розглядати справу у її відсутності. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Представники відповідача в судові засідання які призначались на 24.02.2014 р., 12.03.2015р., 27.03.2015р не з'явився. На адресу суду поступило заперечення відповідача, де він вказує, що вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено через те, що даний позов є безпідставним та необгрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом та грунтується виключно на припущеннях позивачки, без належного ознайомлення з нормами закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено невиконання або неналежне виконання зобов'язання відповідачем. Дійсно, 30.12.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 00494 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати авансового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 Цивільного кодексу) до чинності правочину. Позиція позивачки в даному позові зводиться до єдиної підстави визнання укладеного договору фінансового лізингу недійсним, у зв'язку з порушенням відповідачем норм ЗУ «Про захист прав споживачів» та зазначено, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність та ряд умов правочину є несправедливими та порушують принцип добросовісності. Проте, вважають, що правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а також в позовній заяві взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання, щодо недійсності договору фінансового лізингу в цілому або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення відповідачем охоронюваних прав споживача ( позивача ). Проте, чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг, законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів. Таким чином, вважають, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та необгрунтованим, викладені в позові підстави визнання договору недійсним є недоведеними та спростованими, а вимоги закону, на які посилається позивачка, є перекрученими та такими, які трактуються на її користь, а отже позов має бути відхиленим.?

Суд, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що дана справа може бути розглянута в порядку заочного провадження і заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, 30 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс» було укладено Договір фінансового лізингу № 00494.

Відповідно до п. 1.1. Договору фінансового лізингу № 00494, предметом договору є транспортний засіб зазначений у специфікації , а саме: ЗАЗ LANOS STANDART.

Згідно п. 8.2 раніше зазначеного договору, вартість предмету лізингу становить 7525,71 доларів США, що на день укладення договору складало 124400 грн.

У відповідності до квитанції від 30 грудня 2014 року, ОСОБА_1 сплачено 12 440 грн., призначення платежу: оплата за договором № 00494, отримувачем є відповідач.

Як вбачається з матреалів справи, 02 січня 2015 року позивачка звернулася з письмовою заявою до відповідача з проханням розірвати укладений між ними договір, а також повернути 60% від сплаченого платежу.

Копія повідомлення № 1572 від 27.01. свідчить про те, що відповідач відмовив ОСОБА_1 у поверненні 60% від сплаченого платежу, оскільки зазначив, що кошти, які були перераховані позивачкою є адміністративним платежем та відповідно до п. 12.1 статті 12 договору фінансового лізингу № 00494, у якій зазначено: «Лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору, а про наслідки його розірвання. В такому випадку, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, та/або частини авансових платежів, 40% від сплаченого авансового платежу та/або частини фінсових платежів лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Також суд вважає, що позивач був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 1.7. вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України. недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

На підставі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що договір фінансового лізингу № 00494 від 30.12.2014 року слід визнати недійсним, а також слід стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти за договором фінансового лізингу в сумі 12440 гривень.

Крім цього позивач при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів, а тому у відповідності до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок.

Як вбачається з угоди про надання правової допомоги адвокатом Кажук В.Б., позивачка оплатила 1000,00 гривень адвокату за надання послуг.

На підставі наведеного, ст.ст. 215, 216 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215,224-226 ЦПК України, -

РІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00494 від 30 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс».

Стягнути з ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 12 440 грн.

Стягнути з ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн.

Стягнути з ТОВ «Лізиногова компанія «Автофінанс» на користь держави 243,60 гривень судового збору.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою позивача, яка повинна бути подана не пізніше десяти днів з часу отримання копії рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: