Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 331/3210/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/778/4040/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 25.02.2006 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2015 року, яке набрало законної сили 26.01.2016 року, шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано.

Під час перебування у шлюбі позивач та ОСОБА_4 за рахунок спільних коштів сім'ї купили легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1. Таким чином, вказаний легковий автомобіль був набутий позивачем та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність. При проведенні Запорізьким ВРЕР № 2 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області державної реєстрації права власності на вказаний автомобіль власником автомобіля у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було зазначено ОСОБА_4

У лютому 2015 року ОСОБА_4 без відома позивача та без її згоди продав належний подружжю на праві спільної сумісної власності легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, своєму батькові ОСОБА_5.

За вказаних обставин, як вважає позивач, договір купівлі-продажу легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належить відповідно до положень ст. 65 СК України визнати недійсним з моменту його укладення.

У зв'язку з недійсністю договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній володіє та користується вказаним автомобілем незаконно, без достатньої правової підстави. Тому належить витребувати у ОСОБА_5 та передати позивачу зазначений автомобіль, який належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, позивач просила суд:

- визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, з номером кузова НОМЕР_2, який було укладено між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, з номером кузова НОМЕР_2, шляхом відібрання вказаного автомобіля у ОСОБА_5 та передання цього автомобіля позивачу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу від 28.02.2015 року легкового автомобіля НУUNDАІ АССЕNТ 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, з номером кузова НОМЕР_2, який було укладено між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких, кожен окремо, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили: ОСОБА_3 - рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, в іншій частині рішення по цій справі залишити без змін; ОСОБА_4 - рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним з моменту його укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 28.02.2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову; ОСОБА_5 - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Разом із тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 25.02.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 (а.с. 5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів позов ОСОБА_3 було задоволено.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно до повноліття дитини, починаючи стягнення з 16.07.2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року в частині розміру стягнутих аліментів змінено, стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 16.07.2015 року до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 6).

Як видно з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, власником автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску,сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, був ОСОБА_4 (а.с. 7, 36).

Суд правильно установив, що спірний автомобіль належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, що також визнається сторонами.

28.02.2015 року вказаний легковий автомобіль було відчужено власником своєму батькові - ОСОБА_5, що підтверджується копіями заяви від 28.02.2015 року про проведення операції «Перереєстрація ТЗ на нового власника за довідкою-рахунком», довідки-рахунку від 28.02.2015 року серії ВІА № 899618, свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с. 35, 37, 40).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив із того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_4, який уклав договір щодо спільного майна подружжя, та відповідач ОСОБА_5 - покупець за таким договором, діяли недобросовісно. ОСОБА_5, який є рідним батьком ОСОБА_4 не міг не знати про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, а спірне майно (автомобіль) належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позов ОСОБА_3 в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_5 спірного автомобіля шляхом відібрання вказаного автомобіля та передання автомобіля позивачу з огляду на положення ст. 369 ЦК України, згідно з якою співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, задоволенню не підлягає, оскільки задоволення цієї вимоги призведе до порушення прав іншого співвласника - відповідача ОСОБА_4

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Судом першої інстанції належним чином враховано правові позиції, висловлені у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року (справа № 6-7цс15), від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), що відповідає ст. 360-7 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду про те, що витребування з володіння ОСОБА_5 спірного автомобіля шляхом відібрання та передання його їй призведе до порушення прав іншого співвласника - ОСОБА_4Так, позивач просила суд передати спірне майно саме їй, проте, автомобіль належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, та є неподільною річчю, отже, висновок суду, що задоволення цієї вимоги призведе до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_4, є правильним.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Заперечення проти висновків рішення суду першої інстанції в оскарженій частині полягають у переоцінці доказів, за умови відсутності підстав для такої переоцінки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що рішення про продаж автомобіля було прийнято у зв'язку з закінченням ремонту квартири та необхідністю повернення боргів, що до подачі цього позову спору про поділ спільного сумісного майна подружжя не було, є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання у скарзі ОСОБА_4 на те, що обраний позивачем спосіб захисту права - визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля, не узгоджується з чинним законодавством спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Як зазначалося вище, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року по справі № 6-7цс15).

Проте, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року по справі № 6-1912цс15).

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що 11.04.2014 року ОСОБА_4 (тобто до відчуження спірного автомобіля останнім своєму батькові у лютому 2015 року) видавав позивачу довіреність на розпорядження спірним автомобілем строком на три роки, як і посилання у скарзі на те, що 23.02.2015 року вказана довіреність була скасована, і позивач про це знала, ОСОБА_4 не робив із цього тайни, не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім'ї на виплату боргів належними та допустимими доказами не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 є аналогічними з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, отже, правильність висновків суду не спростовують з наведених вище в цій ухвалі мотивів.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у задоволенні їх апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, вони не мають права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ними при подачі апеляційних скарг до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: