Справа № 372/2956/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 грудня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання недійсними державних актів, скасування державної реєстрації, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання недійсними державних актів, скасування державної реєстрації, зобов'язання вчинити певні дії, в якій посилається на те, що 15.03.2011 року померла ОСОБА_7, яка мала у власності частину земельної ділянки, на якій розташовано таунхаус, співвласниками якого є також відповідачі, під час оформлення спадщини виявлено невідповідність правовстановлюючих документів на земельну ділянку фактичному володінню квартирами, що перешкоджає оформити спадщину. Просила суд наступне:

-визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, серія НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

-скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1;

-визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3, виданий на ім'я ОСОБА_5, з відміткою про перехід права власності ОСОБА_6, та скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

-скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3.

-зобов'язати управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області відновити стан земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4, який існував до порушення прав, шляхом зазначення площі даної земельної ділянки у Державному земельному кадастру - 0,1 га.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позов підтримав повністю, посилаючись на те, що неточності у правовстановлюючих документах унеможливлюють оформлення спадщини на ім'я малолітніх дітей.

Представник відповідача управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші відповідачі в судове засідання не з'явились повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлялись, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідачів.

Вислухавши представника позивачів, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

20 серпня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_9 продала свою земельну ділянку площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в рівних частках.

Рішенням Обухівського районного суду від 20 листопада 2013 року визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на ? частку земельної ділянки площею 0,10 га (1/4 частини, якої становить 0,025 га), кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

24 грудня 2013 року Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області за ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано за кожною право власності на 1/12 частку земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

За ініціативою співвласників земельної ділянки загальною площею 0,10 га ОСОБА_4 та ОСОБА_5, без погодження з іншими співвласниками виділено в натурі їх частки площами по 0,025 га кожна, та присвоєно їм кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_3 відповідно.

Разом з тим, як вбачається з інформації управління Держземагенства в Обухівському районі кадастровий номер НОМЕР_4, який мала земельна ділянка площею 0,10 га, на даний час зберігся та рахується за земельною ділянкою площею 0,0501 га.

Земельна ділянка площею 0,10 га з кадастровим номером НОМЕР_4 перебувала у спільній власності 4 осіб, проте поділ її в натурі між співвласниками не погоджувався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі на ? частину земельної ділянки площею 0,10 га (1/4 частини, якої становить 0,025 га), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до пункту 29 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року передбачено, що кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

У разі поділу чи об'єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер.

Проте у зв'язку з тим, що співвласниками земельної ділянки площею 0,10 га ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без погодження з іншими співвласниками було здійснено виділення своїх часток, що призвело до зменшення розміру земельної ділянки з 0,10 га до 0,0501 га, без відповідної зміни кадастрового номеру первісній земельній ділянці.

Внаслідок зміни площі первісної земельної ділянки з 0,10 га до 0,0501 га без присвоєння нового кадастровогу номеру та внесення відповідних змін до правовстановлюючих документів інших співвласників земельної ділянки виникла невідповідність кадастрового номеру земельної ділянки в правовстановлюючих документах позивачів з розміром земельної ділянки та інформацією з Державного земельного кадастру.

Внаслідок невідповідності інформації зазначеної в правовстановлюючих документах позивачів та інформації з Державного земельного кадастру, відбулось порушення прав позивачів, як власників, а саме порушено право щодо розпорядження належною їм земельною ділянкою, внаслідок неможливості здійснити її відчуження на підставі цивільно-правових угод.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном керуючись власними переконаннями і власною волею не порушуючи при цьому інтереси інших осіб.

Власник майна або уповноважена ним особа можуть поділити нерухоме майно або виділити з нього певну частину.

За фізичними властивостями ЦК України поділяє всі речі на подільні і неподільні. Відповідно до статті 183 Кодексу подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Право власності та інші речові права на нерухоме майно, яке утворилося внаслідок поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна або об'єднання об'єктів нерухомого майна, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 Кодексу). При цьому, відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Зазвичай поділ або виділ частки з об'єкта нерухомого майна або об'єднання об'єктів нерухомого майна мають місце при існуванні спільної власності на таке майно. 2 Кодекс розрізняє два види спільної власності, а саме спільна часткова та спільна сумісна власність. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 Кодексу). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 Кодексу).

Статтею 364 Кодексу встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 367 Кодексу майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Разом із тим, Кодекс встановлює порядок виділу та поділу майна, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Так, частини перша та друга статті 370 Кодексу встановлює, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. При цьому, частиною третьою статті 370 Кодексу передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Кодексу. Тобто, в порядку, передбаченому для виділу частки із майна, що є у спільній часткові власності. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини перша - третя статті 372 Кодексу).

При цьому, договори про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна та поділ нерухомого майна, що є у спільній власності, укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню.

За результатами проведеного аналізу законодавства, яким врегульовано відносини, пов'язані з виділом у натурі частки та поділом нерухомого майна, що належить особами на праві спільної власності, слід відмітити, що відмінністю між таким виділом та поділом є те, що поділ нерухомого майна супроводжується припиненням права спільної власності. Водночас, при виділі частки з майна, що є у спільній власності, право спільної власності припиняється лише для співвласника, який здійснив такий виділ, крім випадків наявності лише двох співвласників на спільне майно.

При проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке утворилося в результаті укладення договорів про поділ нерухомого майна або виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, слід враховувати, що законодавством України (частина третя статті 364, частина третя статті 367, частина третя статті 370, частина четверта статті 372 Кодексу, частина друга статті 69 Сімейного кодексу України) вимагається нотаріальне посвідчення таких договорів, незалежно від виду нерухомого майна, яке знаходиться у спільній власності. В разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, якщо дійсність такого договору визнано судом наступне його нотаріальне посвідчення не вимагається (частини перша та друга статті 220 Кодексу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) та підпункту 1 пункту 27 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, (далі - Порядок) договори про поділ спільного нерухомого майна або виділ у натурі частки зі спільного нерухомого майна належать до документів, що підтверджують відповідно виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Абзацом першим пункту 37 Порядку передбачено, що орган державної реєстрації прав, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна, у порядку, передбаченому 4 для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше.

Ч. 6 ст. 791 ЗК України врегульовує, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

З даного приводу у ст. 56 Закону України «Про землеустрій» визначено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок повинна включати: пояснювальну записку; технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; кадастрові плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; матеріали польових геодезичних робіт; акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути; нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні); згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об'єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

В наступному, як передбачено ч. 2 ст. 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», у Поземельній книзі на земельні ділянки, сформовані в результаті поділу або об'єднання земельних ділянок, здійснюється запис про такий поділ чи об'єднання із зазначенням скасованих кадастрових номерів земельних ділянок. Згідно ч. 8 ст. 24 названого Закону, на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Разом з тим, вищевказані вимоги законодавства співвласниками майна - земельної ділянки площею 0.10 га ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дотримані не були, оскільки виділ частки із спільного майна відбувався без погодження всіма співвласниками, внаслідок чого були порушенні права інших співвласників земельної ділянки, які призвели до обмеження їх прав щодо розпорядження належним їм майном.

Крім того, при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 від 18 грудня 2012 року були допущенні порушення, чинної на момент його складання, «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року (далі - Інструкція).

Так, з державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 вбачається, що його видано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2009 року № 1940.

Як вказувалось вище на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2009 року № 1940 власниками земельної ділянки площею 0,10 га в рівних частках стали ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_5.

Так, частиною 2 Інструкції передбачено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною

ділянкою виконуються в такій послідовності:

- підготовчі роботи;

- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж

земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної

ділянки;

- складання кадастрового плану земельної ділянки;

- заповнення бланка державного акта.

2.2. Підготовчі роботи включають:

- підготовку виписки з рішення відповідної ради або державної

адміністрації про передачу у власність або надання у постійне

користування земельної ділянки;

- аналіз договору купівлі-продажу земельної ділянки або

іншого правоустановного документа, що посвідчує перехід права

власності на землю.

Пунктом 2.10. Інструкції передбачено, що до державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов'язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників.

Проте, при зазначені підставою видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, договір купівлі-продажу від 12 серпня 2009 року, власниками земельної ділянки відповідно до якого стали чотири особи, в державному акті власником земельної ділянки вказано лише одну особу.

Крім того, на земельній ділянці площею 0,10 га, з кадастровим номером НОМЕР_4, яку згідно договору купівлі-продажу від 12 серпня 2009 року придбали ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, знаходиться житловий будинок, який належить покупцям в рівних частинах.

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2009 року вбачається, що на відчужуваній земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить покупцям в рівних частинах на підставі договорів купівлі-продажу.

За нормою ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди

Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи цільове призначення та вид використання земельної ділянки, при її поділі в обов'язковому порядку поділу підлягає і житловий будинок, розташований на ній. Де-факто, мотиви поділу земельної ділянки виникають у зв'язку із поділом житлового будинку.

Керуючись п. 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства від 18.06.2007 № 55, поділ та виділ частки об'єкту нерухомого майна в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, в якому зазначається можливо чи ні поділити той чи інший об'єкт нерухомості. Отже, при одержанні висновку про технічну неможливість поділу житлового будинку, поділити земельну ділянку також не буде можливим

Проте, поділ житлового будинку в натурі також співвласниками не проводився, у зв'язку з чим виникла ситуації при якій відокремленні відповідачами земельні ділянки площами 0,0250 га кожна, своїм розташуванням не відповідають розташуванню належних відповідачам часток житлового будинку.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки площами 0,0250 га кожна, виданні на ім'я відповідачів, видані без належних правових підстав та з порушенням прав позивачів.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК).

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Враховуючи викладене, суд зобов'язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене свідчить, що відповідачі незаконно набули право особистої приватної власності на земельну ділянку, яка перебувала у спільній частковій власності, із порушенням прав позивачів.

Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи те, що при видачі оспорюваних державних актів, державній реєстрації права власності відповідачів було порушено чинне законодавства, що призвело до порушення передбачених законом прав та законних інтересів позивачів як власників і спадкоємців земельної ділянки, суд вважає звернення позивачів обгрунтованим, оскільки встановлено достатні підстави для судового захисту порушених прав позивачів (неповнолітніх дітей).

Обраний позовом спосіб захисту порушених прав шляхом визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, скасування їх державної реєстрації ґрунтується на законі, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому передбачених законом підстав для покладення в судовому порядку на управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області зобов'язання відновити стан земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4, який існував до порушення прав, шляхом зазначення площі даної земельної ділянки у Державному земельному кадастру - 0,1 га, суд не вбачає, оскільки ця вимога належно не обґрунтована і не доведена, тому не підлягає задоволенню.

Також суд відмічає, що відновлення становища, яке виникло до порушення прав позивачів та приписів чинного законодавства не позбавляє можливості відповідачів реалізувати свої права як співвласників земельної ділянки на її поділ відповідно до належних їм часток у передбачений законом спосіб за погодженням із іншими співвласниками та із врахуванням фактичного місцерозташування належних кожному із них часток у житловому будинку.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги частково доведені належними і допустимими доказами, відповідач будь-яких заперечень проти позову не подавав, доводи позову і наявні у справі докази не спростував, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частина доведених вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 209, 212-214, 226 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 78, 81, 106, 116, 118, 125, 126, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 183, 316, 317, 319, 321, 356, 364, 367, 368, 370, 372, 373, 386, 387, 391, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 55, 56 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 3, 19, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, серія НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3, виданий на ім'я ОСОБА_5, з відміткою про перехід права власності ОСОБА_6, та скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 689 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя М.В.Кравченко