Справа № 182/4283/16-ц
Провадження № 2/0182/3284/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.11.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Рунчевої О.В.

секретаря Власенко Ю.В.

за участю прокурора Мельникової О.М.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Нікопольського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд стягнути з державного бюджету України шляхом списання з державної казначейської служби України на його користь грошову суму у розмірі 1000000 грн. за завдану моральну шкоду, яка виразилася в тривалому утриманні в умовах СІЗО за досудового розслідування слідчим національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області з 09 березня 2007 року по сьогоднішній день.

В обґрунтування позову послався на те, що з 17 березня 2008 року по теперішній час він притягується до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 115 КК України.

17 березня 2008 року старшим слідчим ГО ОВС УМВС України порушено кримінальну справу щодо нього за ознаками злочину, передбаченого п. 6.12. ч. 2 ст. 115 КК України.

10 січня 2011 року йому пред'явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Дане кримінальне провадження № 01618 було направлено до Марганецького міського суду Дніпропетровської області для судового розгляду.

30 березня 2012 року рішенням колегії суддів Марганецького міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 01618 направлено на додаткове розслідування.

03 липня 2012 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2012 року було сковане, а кримінальне провадження № 01618 направлено в Марганецький міський суд Дніпропетровської області для розгляду.

16 травня 2013 року колегія суддів Марганецького міського суду Дніпропетровської області заявила собі самовідвід та кримінальне провадження № 01618 було направлено до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

06 червня 2013 року кримінальна справа № 01618 за його обвинуваченням надійшла до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду.

27 серпня 2014 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальна справа № 01618 за його обвинуваченням булла направлена на досудове розслідування, за неповноти та неправильності досудового розслідування.

10 жовтня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Нікопольського міськрайонного суду було залишено без змін.

28 листопада 2014 року до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про скоєне правопорушення, передбачене п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України під № 0000676.

23 січня 2015 року слідчим СВ ЛВ на станції Кривий Ріг Дніпропетровської області винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на 1 ч. ст. 115 КК України.

25 березня 2015 року йому було пред'явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

06 квітня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області направлено кримінальне провадження № 0000676 в Марганецький міський суд Дніпропетровської області для проведення судового розгляду.

10 липня 2015 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000676 направлено прокурору м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для усунення недоліків.

02 вересня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року було залишено без змін.

У зв'язку з тим, що структуру органів внутрішніх справ лінійних відділів УМВС України ліквідовано, кримінальне провадження стосовно нього за № 0000676 було передано у відділ національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області для проведення досудового розслідування.

04 квітня 2016 року ним були направлені 2 заяви у відділ поліції м. Нікополь Дніпропетровської області в яких він просив допитати в якості свідка ОСОБА_3, який має можливість підтвердити його невинуватість по кримінальному провадженню за № 0000676. На даний момент його заява не розглянута.

19 липня 2016 року він направив заяву у відділ національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області слідчому по кримінальній справі № 0000676, та цій заяві він вказав, що дане кримінальне провадження порушено за фактом 09 березня 2007 року, тобто досудове розслідування проводиться 9 років і 4 місяці та просив винести процесуальне рішення або передати кримінальну справу до суду для здійснення правосуддя по даному кримінальному провадженню. Його заяву від 19 липня 2016 року залишили без розгляду.

09 березня 2007 року було порушено кримінальну справу за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 , ч. 4 ст. 187 КК України, кримінальне провадження № 0000676.

На даний момент досудове розслідування цього кримінального провадження здійснює слідчий національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області остаточного процесуального рішення по справі немає.

Таким чином досудове розслідування кримінального провадження № 0000676 проводиться 9 років і 4 місяці, що є істотним порушенням процесуальних строків проведення досудового розслідування.

Зазначає, що з 15 грудня 2007 року по сьогоднішній день явін перебуває під слідством в умовах СІЗО м. Дніпро Дніпропетровської області.

26 березня 2010 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області він засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі.

27 серпня 2010 року він був направлений для відбування покарання у виконавчу колонію 87 м. Горлівка Донецької області.

10 жовтня 2010 року він був етапований з виконавчої колонії 87 м. Горлівка Донецької області в СІЗО 3 м. Дніпро Дніпропетровської області для проведення слідчих дій по кримінальній справі № 0000676.

З 10 жовтня 2010 року по сьогоднішній день він знаходиться в умовах СІЗО м. Дніпро для проведення слідчих дій по кримінальній справі № 0000676. Через порушення процесуальних строків проведення досудового розслідування кримінального провадження за № 0000676 він змушений перебувати в умовах СІЗО м. Дніпро з 10 жовтня 2010 року по сьогоднішній день. Умови СІЗО гірші від умов утримання у виконавчій колонії, що негативно морально і фізично впливає на його здоров'я.

За порушення процесуальних строків проведення досудового розслідування кримінального провадження за №0000676 він змушений перебувати в місцях попереднього ув'язнення.

Виходячи з цього, по недбалості співробітників національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області, яка виражається в порушенні процесуальних строків проведення досудового розслідування кримінального виробництва 0000676 він змушений перебувати в місцях ув'язнення, які не відповідають законодавчим вимогам умов утримання, що морально та фізично впливає негативно на його здоров'я.

Відповідно до ч. 3 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року кожен затриманий має право на судовий розгляд протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, кожен у випадку спору про його цивільні права або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий розгляд справи в розумний строк.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю органами державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності органами дізнання, досудового розслідування відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки позивач перебував в УВП №4 управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області, з метою реалізації його прав та законних інтересів, своєчасного розгляду справи, з ініціативи суду 10 листопада 2016 року було постановлено ухвалу про проведення в режимі відеоконференції судового засідання по розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Нікопольського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, яке призначене на 29 листопада 2016 року об 11-30 годин в приміщенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за адресою: м. Нікополь, вул. Шевченко, 201. Доручено забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції за участю позивача ОСОБА_2 УВП № 4 управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області за адресою: 49006, м. Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, 80.

29 листопада 2016 року згідно повідомлення представника УВП № 4 управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 вибув до Бердянської ВК № 77, що підтверджується відеозаписом та журналом судового засідання.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 просить суд розглянути його позовну заяву в строки передбачені законом.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_2 був присутнім у судовому засіданні 28 вересня 2016 року в режимі відео конференції надавав пояснення та просив позов задовольнити.

Враховуючи, що позивач заяви про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову суду не подавав, беручи до уваги місцезнаходження позивача та з метою дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності позивача, що відповідає праву на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Представник Відділу національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідач - Державна казначейська служба України був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи (а.с.77), в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки судові через свого представника не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив.

Повторна неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями статті 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Прокурор Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_4, як представник Прокуратури Дніпропетровської області, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

10 березня 2007 року прокурором Томаківського району Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу № 18079006 за фактом умисного вбивства невідомого чоловіка за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

17 березня 2008 року старшим слідчим по ОВС СВ УМВС України на Придніпровській залізниці ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу № 18079006 відносно ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України у звязку з надходженням матеріалів про причетність до вчинення злочину вищевказаних осіб.

07 квітня 2008 року старшим слідчим по ОВС СВ УМВС України на Придніпровській залізниці ОСОБА_5 кримінальну справу № 18079006 стосовно ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за ознаками злочину, передбаченого п.п.6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України було припинено провадженням, а їх діяння кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

07 квітня 2008 року кримінальну справу № 18079006, порушену стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України припинено провадженням, а його діяння кваліфіковано за п. 6 ч.2 ст. 115 КК України.

09 квітня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбачено п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

17 липня 2008 року із матеріалів кримінальної справи № 1879006 виділено в окреме провадження матеріали кримінальної справи у відношенні ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого п.6 ч.2 ст. 115 КК України, а також ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

22 липня 2008 року кримінальну справу № 1879006 за обвинуваченням ОСОБА_10 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України було направлено до Марганецького міського суду Дніпропетровської області для розгляду справи по суті.

22 грудня 2008 року ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_10 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України було повернуто Дніпропетровському транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування, відповідно до ст.281 КПК України (в редакції 1960).

12 травня 2009 року кримінальна справа № 1879006 за обвинуваченням ОСОБА_10 заознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України була обєднана ізкримінальною справою № 01618 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ознакам злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, якій був присвоєний єдиний реєстраційний № 01618.

21 грудня 2010 року було порушено кримінальну справу № 01618/1 стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, яку цього ж дня було об'єднано в одне провадження із кримінальною справою № 01618 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого п.6 ч. 2 ст.115 КК України, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

28 грудня 2010 року ОСОБА_9 ОСОБА_7 і ОСОБА_10 було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, а ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115 та ч.4 ст.187 КК України.

10 січня 2011 року прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок та вищевказана кримінальна справа була направлена до апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності.

Апеляційним судом Дніпропетровської області підсудність вищевказаної кримінальної справи була визначена за Нікопольський міськрайонним судом Дніпропетровської області.

27 серпня 2014 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області повернув кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування на підставі ст. 281 КПК України (в редакції 1960).

28 листопада 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР внесеновідомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000676 за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

06 січня 2015 року слідчим СВ ЛВ ст. Кривий Ріг - Головний УМВС України на Придніпровській залізниці до ЄРДР внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000009 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

06 січня 2015 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та 12 січня 2015 року слідчим суддею Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

08 січня 2015 року кримінальне провадження № 0000676 від 28 листопада 2014 та кримінальне провадження № 0000009 від 08 січня 2015 року було обєднане в одне кримінальне провадження під № 0000676.

17 січня 2015 року ОСОБА_7 повідомлено про зміну підозри з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_10 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

23 січня 2015 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а ОСОБА_2 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 115 КК України.

25 березня 2015 року обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні був направлений до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду по суті.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року визначено підсудність в кримінальному провадженні № 0000676 за Марганецьким міським судом Дніпропетровської області.

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні був повернутий прокурору у звязку з порушенням п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України. Прокурором вказану ухвалу було оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області.

За результатами апеляційного перегляду, 02 вересня 2015 року, апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

08 грудня 2015 року старшим прокурором Нікопольської міжрайонної прокуратури ОСОБА_12 винесено постанову про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_10та досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено.

03 березня 2016 року досудове розслідування було відновлено та 05 березня 2016 року підозрюваний ОСОБА_10 був знову був оголошений в розшук та досудове розслідування було зупинено.

29 березня 2016 року досудове розслідування відновлено.

25 липня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.

19 серпня 2016 року першим заступником прокурора Дніпропетровської області Сосковим Р.М. було винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження на підставі ч. 6 ст. 36, ст. 110 КПК України.

11 жовтня 2016 року після усунення недоліків, зазначених у постанові про скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження, прокурором Нікопольської місцевої прокуратури було знову винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.

11 листопада 2016 року першим заступником прокурора Дніпропетровської області Сосковим Р.М. була винесена постанова про скасування постанови про закриття кримінального провадження на підставі ч. 6 ст. 36, ст. 110 КПК України.

На даний час кримінальне провадження знаходиться в провадженні слідчого Нікопольського ВПГУНП в Дніпропетровській області.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Однак, як убачається з матеріалів справи, позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, оскільки право на відшкодування такої шкоди на підставі зазначеного Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено в частинах 1-5 цієї статті, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

При цьому відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З березня 2008 року по теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000676 триває.

У позовній заяві позивач посилається на те, що йому завдана моральна шкода тривалим досудовим слідством.

Дійсно в судовому засіданні встановлено, що кримінальна справа № 18079006 відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням п.п. 6,12 ч. 2 ст.115 КК України порушувалась 8 років тому.

Відповідно до ст.120 КПК України 1960 року, яка діяла на час досудового розслідування по кримінальній справі відносно ОСОБА_2, досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком. Цей строк може бути продовжено районним прокурором - до трьох місяців, а прокурором області - до шести місяців.

Відповідно до ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожна людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Відповідно до пунктів 3,4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», розумним вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя статті 28 КПК).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини складність кримінального провадження визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження; кількості учасників провадження (потерпілих, свідків тощо); правової кваліфікації кримінального правопорушення; наявності на момент початку досудового розслідування відомостей щодо конкретної особи, яка ймовірно вчинила кримінальне правопорушення; характеру обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні; меж доказування; обсягу матеріалів досудових розслідувань, що об'єднані в одному провадженні; необхідності призначення експертиз, їх складності; обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для всебічного та повного дослідження обставин кримінального правопорушення; необхідності отримання міжнародної допомоги в рамках кримінального провадження тощо.

Оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов'язків (зокрема, щодо явки за викликом слідчого, прокурора, судовим викликом; дотримання умов обраного запобіжного заходу; надання у передбачених законом випадках доказів тощо); існування випадків зловживання процесуальними правами тощо. При цьому слід враховувати, що використання процесуальних прав, зокрема, заявлення клопотань, скарг, не може розцінюватися як перешкоджання здійсненню провадження, за винятком випадків, коли йдеться про зловживання правом.

Оцінюючи спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень, слід враховувати послідовність та своєчасність здійснення процесуальних дій; наявність періодів бездіяльності (неактивності), причини якої мають з'ясовуватись у кожному конкретному провадженні; своєчасність повідомлення особи про підозру; обґрунтованість відкладення та зупинення кримінального провадження; своєчасність призначення кримінального провадження (кримінальної справи) до судового розгляду; встановлення випадків призначення судових засідань із великими інтервалами чи зволікання з переданням кримінального провадження з одного суду до іншого; проведення судових засідань у призначений час; дотримання строків постановлення суддею (або судом) мотивованої ухвали чи вироку і направлення копій процесуальних рішень учасникам судового провадження; повноту здійснення суддею контролю за виконанням працівниками суду своїх службових обов'язків, у тому числі щодо повідомлення учасників кримінального провадження про час та місце судового засідання; повноту та своєчасність вжиття слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом (суддею) заходів забезпечення кримінального провадження та інших заходів, спрямованих на недопущення недобросовісної поведінки учасників кримінального провадження; характер та ефективність дій, спрямованих на прискорення кримінального провадження тощо (справи «Смірнова проти Росії» від 24 липня 2003 року, «Вітрук проти України» від 16 вересня 2010 року, «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року та інші).

При цьому кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово (частина четверта статті 28 КПК України, справа «Тодоров проти України» від 12 січня 2012 року).

За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти не тільки судовий розгляд, а також розумні строки ведення досудового розслідування, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що при визначенні питання розумного строку слід брати до уваги весь період провадження, в тому числі досудове розслідування.

Період порушення розумних строків розгляду кримінальної справи, який розглядається судом, розпочинається з 17 березня 2008 року ( з часу порушення відносно ОСОБА_2 кримінальної справи) та по теперішній час.

Суд оцінюючи розумність тривалості провадження в світлі обставин справи та наступних критеріїв:складності справи, поведінки обвинуваченого та відповідних державних органів, прийшов до висновку, що відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо поважності тривалості розслідування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Судом також враховуються висновки по справі Європейського суду з прав людини «Єлоев проти України» від 06 листопада 2008 року. При цьому суд враховує, що по справі «Єлоев проти України» заявника було притягнуто до кримінальної відповідальності, а по справі позивача слідство ще триває.

Беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини з цього питання, яка є частиною національного законодавства України, суд вважає, що у кримінальній справі тривалість провадження була надмірною та не відповідала вимозі "розумного строку", отже було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

При визначені наявності заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що ОСОБА_2 об'єктивно зазнав душевних страждань, у зв'язку протиправною поведінкою бездіяльністю органів, що проводили досудове розслідування щодо нього самого, отже позивач перебував під слідством за межами розумних строків розгляду кримінального провадження, що є порушенням права на справедливий суд.

Про наявність вини відповідача, протиправної поведінки та причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяною позивачу шкодою, свідчить процесуальна несумлінність, процесуальна тяганина вчинена посадовими особами відповідача як органу, що здійснював оперативно-розшукову діяльність. Ці протиправні дії виразились також у порушенні вимог ст.22 КПК України 1960 року щодо обов'язку органу, що здійснює досудове розслідування вжити всіх заходів для всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин справи при розслідуванні кримінальної справи за вчинення особливо небезпечного злочину, передбаченого ст. 115 КК України.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, відкладення розгляду справ, призначення і проведення експертиз, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінального процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству. Проте, якщо вказані дії призводять до порушення права особи на судочинство в розумний строк, заява про присудження компенсації підлягає задоволенню (справи «Еклє проти ФРН» від 15.07.1982 року, «Цимерман і Штайген проти Швейцарії» від 13.07.1983 р. та інш.).

Суд не приймає доводи відповідача представника Відділу національної поліції м. Нікополь Дніпропетровської області ОСОБА_1 про відсутність законних підстав щодо відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у разі встановлення факту порушення Конвенції, суд надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію, в тому числі відшкодування моральної шкоди.

Також суд враховує, що досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000676 стосовно ОСОБА_2 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України триває з 17 березня 2008 року по теперішній час.

Суд приходить до висновку, що така не визначена позиція органу досудового розслідування на теперішній час щодо продовження кримінального провадження на невизначений строк за особливо небезпечним злочином, передбаченого ч.1 ст.115 КК України і у вчиненні якого раніше обвинувачувався ОСОБА_2, позбавляє його права впродовж тривалого часу на реабілітацію, тобто можливості довести у кримінальному провадженні свою не винуватість у даному злочині та на компенсацію шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що на думку суду є порушенням принципу правової визначеності, який походить із принципу верховенства права. Як зазначає Європейський суд з прав людини, принцип правової визначеності має на меті забезпечити учасників правовідносин можливістю точно спрогнозувати результати своїх дій, бути впевненими в незмінності свого правового статусу, набутих прав і обов'язків. Така невизначеність, на переконання суду, є порушенням прав позивача.

Разом з тим, при вирішенні питання розміру моральної шкоди, суд прийшов до наступних висновків.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до положень частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода може бути відшкодована (компенсована) будь-яким способом. Найбільш розповсюдженим способом компенсації моральної шкоди є грошова компенсація.

Суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди критерії її заподіяння.

Оцінюється глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана та інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права особи тощо).

Враховуючи викладене, суд вважає, що надмірна тривалість кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 призвела до порушення його прав та зміни у життєвих та виробничих стосунках. І хоча ці немайнові втрати за характером мали тривалий характер, однак по суті є відновлювальні.

Розрахунок моральної шкоди за аналогією із статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», на думку суду застосувати не можливо, оскільки законодавством не передбачено порядок розрахунку шкоди заподіяної в наслідок порушення розумних строків розгляду кримінального провадження.

Крім того, відповідно до зазначеного Закону такий розрахунок застосовується лише у випадках порушення прав громадян, в наслідок завдання шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури та суду, тобто вчинення протиправних дій, на відміну від порушення прав позивача в наслідок незаконної бездіяльності цих посадових осіб.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватися вимоги розумності та справедливості. Отже, розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав постраждалий у зв'язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

З урахуванням зазначених обставин, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації ОСОБА_2 суд виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачу внаслідок тривалості, вимушених змін у житті та стосунках, необхідності витрачати зусилля та час для відновлення попереднього стану, заподіяних позивачу внаслідок надмірної тривалості висунутого проти нього кримінального обвинувачення, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди в сумі 150 800 грн.

Так, відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845.

Відповідно до п. п. 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За правилами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного Кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 Бюджетного Кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди цілком обґрунтовані. Заперечення ж відповідача представника Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_1, заявлені в ході розгляду справи, на думку суду, є безпідставними і не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Оскільки сторони звільнені від сплату судових витрат, судові витрати, у відповідності з вимогами, передбаченими статтею 88 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Нікопольського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 800 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів до апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Особи які приймали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_13