Справа № 381/3641/15-ц Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/5610/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 вересня 2012 року позивач надав відповідачу ОСОБА_2 автомобіль марки «Mercedes Benz Vito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, вартістю 13 380 доларів США, що підтверджується власноруч складеною та підписаною відповідачем розпискою від 15.09.2012 року, відповідно до якої останній зобовязався повернути вказану суму коштів за отриманий ним автомобіль. З них 6000 доларів США повернути до 30.12.2012 року, а решту суми, тобто 7380 доларів США до вересня 2013 року. Однак до цього часу відповідач боргові зобовязання не виконав.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 288 472 гривні, а також судовий збір 2 884,72 грн.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав неповного зясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не дав належної оцінки розписці від 15.09.2012 року, не витребував її оригінал. При цьому відповідач стверджує, що подана позивачем копія розписки не є повною, позивач її на свій розсуд обрізав, в той час як на зворотній стороні вказаної розписки робилися написи про часткове погашення боргу. Вважає також, що судом першої інстанції неправильно застосовано до даних правовідносин положення ст. ст. 1046,1047 ЦК України, оскільки договір позики між сторонами не укладався.

При апеляційному розгляді представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишити без змін рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права. Вважає доводи апелянта про виконання відповідачем свого зобовязання щодо повернення боргу безпідставним, та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 15 вересня 2012 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 автомобіль марки «Mercedes Benz Vito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, який коштував на той момент 13 380 доларів США, що підтверджується власноруч складеною та підписаною відповідачем розпискою від 15.09.2012 року, відповідно до якої останній зобовязався повернути вказану суму коштів за отриманий ним автомобіль. З них 6000 доларів США повернути до 30.12.2012 року, а решту суми, тобто 7380 доларів США до вересня 2013 року. (а.с. 6)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідач належним чином не виконує, а тому позовні вимоги є законними і обґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, з тексту наданої суду розписки від 15.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_2 на договірних основах отримав автомобіль «Mercedes Benz Vito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1 у ОСОБА_3, за який має повернути кошти в розмірі 13 380 USA (США). з них 6000 тис. USA до 30 грудня 2012 року. Решта коштів до вересня 2013 року. (а.с. 6)

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначена розписка не являється доказом, підтверджуючим укладання між сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як передбачено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З пояснень сторін, наданих в суді апеляційної інстанції, встановлено, що позивач 15.09.2012 року ОСОБА_3 дійсно передав належний йому на праві власності автомобіль «Mercedes Benz Vito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_2 у користування, а останній зобовязався повернути кошти за отримане авто.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив повно та всебічно обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов помилкового висновку про застосування до даних правовідносин положень ст. ст. 1047-1049 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надаючи оцінку борговій розписці, колегія суддів вважає, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, не оформлений належним чином, а тому правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями глави 54 ЦК України.

З огляду на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами договору позики та його умови, колегія суддів відмовляє у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року - скасувати. Ухвалити по справ нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: