Справа № 464/9123/15 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5184/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 представника ОСОБА_6 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив, просить стягнути з відповідача 61 806,09 доларів США, що згідно з курсом НБУ (25,69 грн. за 1 долар США) станом на 4 лютого 2016 року становить 1 587 798,45 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 жовтня 2007 р. між ОСОБА_7 комерційним банком "Індустріалбанк" та відповідачем укладено кредитний договір №KRI/1000/420/07, згідно з яким остання одержала кредит в сумі 45 000 доларів США на споживчі цілі на строк з 19 жовтня 2007 року по 4 жовтня 2012 року, зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 12% річних. У п.2.1 даного договору встановлено, що позичальник забезпечує виконання своїх зобовязань за договором шляхом звернення стягнення на нежитлові приміщення загальною площею 45 кв.м, що знаходяться в будинку № 50 по вул. Сахарова у м.Львові, що належать позивачу. Після укладення кредитного договору відповідач відмовилася виконувати свої зобовязання за цим договором і позивач був вимушений сплатити кошти банку за позичальника, оскільки існував ризик втратити право власності на належні йому нежитлові приміщення, які були предметом іпотеки. У період з листопада 2007 року по листопад 2011 року позивач сплатив банку за договором кредиту 61 806,09 доларів США, що включає суму кредиту та відсотки за користування кредитними коштами. На підставі ч.3 ст.528 ЦК України просить позов задоволити.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 30 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5, представник ОСОБА_6.

ОСОБА_3 вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що судом ухвалено рішення без врахування доводів позовної заяви та встановлених обставин. Також вважає, що суд вірно визнав доведеним факт виконання ним зобов"язань відповідача за кредитним договором у період з листопада 2007 року по листопад 2011 року. Звертає увагу, що після виконання зобов"язання відповідача за кредитним договором №KRI/1000/420/07 набув права кредитора в цьому зобов"язанні. Зазначає, що в клопотанні про поновлення строку позовної давності він вказав причини пропуску строку позовної давності, підстави для того, щоб визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та просив поновити або продовжити цей строк. В апеляційній скарзі просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

ОСОБА_8, представник ОСОБА_6 вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, оскільки обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими спростовуються доказами зібраними по справі. Звертає, що за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, суд неправильно трактуючи пояснення представника відповідача, прийшов до неправильного висновку, що кошти по кредитному договору сплачені позивачем ОСОБА_3 та помилково зазначив, що вказаний факт не потребує доказуванню. Окрім цього, зазначає, що всупереч принципу змагальності сторін та деспозитивності цивільного судочинства, суд самовільно витребував договір поруки та вийшов за межі позовних вимог, надав оцінку обсягу доказів, який на думку суду був би достатнім для задоволення вимог позивача, помилково прийшов до висновку про обгрунтованість вимог та відмовив у позові в зв"язку з пропуском строку позовної давності, хоча такі вимоги не заявлялись та не підлягають до задоволення за безпідставністю. В апеляційній скарзі просить рішення Сихівського районного суду міста Львова від 30 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову та вирішити питання судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_5 представника ОСОБА_6 є такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 суд виходив з тих обставин, що позовні вимоги щодо стягнення коштів, сплачених позивачем за період з листопада 2007 року по 26 грудня 2010 року (сплата 24 грудня 2010 року), в сумі 37614,13 доларів США не підлягають до задоволення у зв"язку з їх недоведеністю. Окрім цього, судом відмовлено в задоволенні позову в частині вимоги про стягнення з відповідача сплачених коштів за період з 27 грудня 2010 року по 18 листопада 2011 року на суму 24191,96 доларів США. з підстав пропущення строку позовної давності, яка судом застосована за заявою представника відповідача. Окрім цього, ухвалюючи рішення по суті, суд встановив, що позивачем (за його підписом) за період з листопада 2007 року по листопада 2011 року сплачено банку за договором кредиту 61806,09 доларів США.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

У відповідності до ст.1054 ЦК України 19 жовтня 2007 р. між ОСОБА_7 комерційним банком «Індустріалбанк» - кредитодавець (кредитор) та відповідачем ОСОБА_6 - позичальник укладено кредитний договір №KRI/1000/420/07. Згідно з укладеним договором банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 45 000 доларів США строком з 19 жовтня 2007 року по 4 жовтня 2012 року включно на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 13% річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, між ОСОБА_7 комерційним банком "Індустріалбанк" (іпотекодержатель), кредитор за кредитним договором та позивачем ОСОБА_3 (іпотекодавець) 19 жовтня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №KRIZ/1000/150/07, згідно з яким останній передав в іпотеку (заставу) банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно нежитлові приміщення по вул. Сахарова, 45 в м. Львові, загальною площею 45 кв.м (предмет іпотеки). Крім того, 27 грудня 2010 року з аналогічною метою між ОСОБА_7 комерційним банком "Індустріалбанк" (кредитор) та відповідачем ОСОБА_6 (поручитель) укладено договір поруки № KRIР/1000/420/10 за згаданим кредитним договором в сумі 16 853,96 доларів США.

Згідно рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 липня 2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 27 липня 1995 року зареєстрували шлюб, від якого у них народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова 26 травня 2005 року розірвано шлюб зареєстрований між сторонами. 08 липня 2006 року сторони вдруге зареєстрували шлюб, який згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова було розірвано 25 лютого 2009 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Колегія суддів в даному випадку вважає, що відсутні підстав для задоволення даного позову, в зв"язку з чим в задоволенні даного позову ОСОБА_3 слід відмовити у зв"язку з недоведеністю позовних вимог, не застосовуючи наслідки пропуску строку позовної давності.

Згідно ч.3 ст.528 ЦК України, інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобовязанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. Зокрема у згаданих статтях ЦК України передбачено умови заміни кредитора у зобовязанні: ст.512 підстави заміни кредитора у зобовязанні; ст.513 форма правочину щодо заміни кредитора у зобовязанні; 514 обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобовязанні; ст.515 зобовязання, в яких зміна кредитора не допускається; ст.516 порядок заміни кредитора у зобовязанні; ст.517 докази прав нового кредитора у зобовязанні; ст.518 - заперечення боржника проти вимоги нового кредитора у зобовязанні; ст.519 відповідальність первісного кредитора у зобовязанні.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, позивачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням доказів, передбачених ст.ст.57-59, 64 ЦПК України, не доведено факт заміни кредитора у зобовязанні між ОСОБА_7 комерційним банком "Індустріалбанк" та ОСОБА_6, а саме заміни кредитора ОСОБА_7 комерційного банку "Індустріалбанк" на ОСОБА_3

За умовами ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечують його виконання.

Матеріали справи не містять факту визнання представником відповідача обставин, що позивачем за період з листопада 2007 року по листопад 2011 року сплачено банку за договором кредиту 61806,09 доларів США, однак згідно письмових заперечень представника відповідача, останнім констатовано факт здійснення платежів по кредиту починаючи з жовтня 2007 року та повне погашення кредиту перед АКБ "Індустріалбанк" станом на 18 листопада 2011 року.

Наявні копії квитанції в матеріалах справи про погашення кредиту перед АКБ "Індустріалбанк" на підставі кредитного договору №KRI/1000/420/07 укладеного з ОСОБА_6 містять графи в яких зазначено платника: ОСОБА_6. Запис в згаданих квитанціях, графа додаткові відомості, міститься підпис з дописаним вручну прізвища та ініціалів, а саме "ОСОБА_3Я."

Враховуючи ту обставину, що докази повинні бути належними та допустимими, наявність дописаних в квитанціях прізвища та ініціалів особи не може бути доказом здійснення таких платежів саме цією особою.

Оскільки предметом даного позову є борг в сумі 61806,09 доларів США, який як зазначає позивач ним такі кошти були сплачені за кредитним договором №KRI/1000/420/07 отриманий відповідачем, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що саме позивач погасив згаданий кредит замість відповідача в сумі 61806,09 доларів США, підстав для задоволення позову ОСОБА_3 немає.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 30 червня 2016 року з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог, таку апеляційну скаргу слід відхилити, в той час як доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 представника ОСОБА_6 є такими, з підстав яких рішення Сихівського районного суду міста Львова від 30 червня 2016 року підлягає скасування з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості у зв"язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст.309,316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_6 - задоволити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2