У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 липня 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЗавгородьої І.М., суддів: за участю прокурораЄвтушенко О.І., Попович О.В., Басараб Р.І.,Савченко В.О., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_7 про визнання недійсними рішення і державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання їх повернути, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У липні 2015 року прокурор м. Кіровограда звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що рішенням Кіровоградської міської ради від 16 вересня 2008 року № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1» громадянам м. Кіровограда надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам в м. Кіровограда у власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі, згідно з додатком. На підставі рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1» ОСОБА_7 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2200,00 кв. м по АДРЕСА_1 в м. Кіровограді у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних з вилученням земельної ділянки (пункт 7 рішення). Вказаним рішенням (п. п. 8,9) відповідачу передано у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1, площею 1000,00 кв. м (землі одно та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв. м. (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі. 12 серпня 2009 року Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради видано висновок № 3615 по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 в м. Кіровограді. Проект землеустрою погоджено за умови внесення змін до містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда). Посилаючись на те, що генеральним планом м. Кіровограда, який затверджений рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, землі в районі АДРЕСА_1, в тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування, у зв'язку із чим вони не можуть бути передані у приватну власність, просив суд: визнати недійсними пункти 7 - 9 рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 жовтня 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_7, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15 жовтня 2010 року, виданий відповідачу та зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 81; зобов'язати ОСОБА_7 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_3 (грошова оцінка якої складає 177 964 гривні 95 копійок) шляхом складання акта приймання-передачі; зобов'язати відповідача повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_4 (грошова оцінка якої складає 1 619 гривень 32 копійки) шляхом складання акта приймання-передачі. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними пункти 7-9 рішення Кіровоградської міської ради № 2469 від 03.09.2009 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1». Визнано недійним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий 15.10.2010 року ОСОБА_7, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80. Визнано недійним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, виданий 15.10.2010 року ОСОБА_7, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 81 Зобов'язано ОСОБА_7 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_3, грошова оцінка якої складає 177 964,95 грн., шляхом складання акту приймання-передачі. Зобов'язано ОСОБА_7 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв.м з кадастровим номером НОМЕР_4, грошова оцінка якої складає 1 619,32 грн., шляхом складання акту приймання-передачі. Стягнути в дохід держави з Кіровоградської міської ради 267,96 грн. та з ОСОБА_7 2 761,48 грн. судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор був присутнім при прийнятті рішення Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1», однак з позовом звернувся у липні 2015 року, тобто понад встановлений ст. 267 ЦК України строк, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що початком перебігу строку позовної давності є не дата прийняття рішення міської ради, а дата, коли прокурору стало відомо про порушення вимог законодавства за результатами перевірки, проведеної на підставі постанови прокурора від 02 вересня 2014 року в порядку прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів у Кіровоградській міській раді. Встановивши, що оспорюваним рішенням Кіровоградської міської ради (п. п. 7 - 9) всупереч генеральному плану м. Кіровограда затверджено рішення без містобудівного обгрунтування щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, без проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, вважав, що у приватну власність відповідача спірні земельні ділянки передані незаконно, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Проте з таким висновком апеляційного суду повінстю погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Звертаючись до суду з позовом (у липні 2015 року), прокурор зазначив, що про порушення вимог законодавства у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення Кіровоградською міською радою прокуратура м. Кіровограда дізналася у 2014 році при проведенні перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Кіровоградської міської ради, а тому вважав, що строк позовної давності нею не пропущений. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 46 - 48). Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14) та від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15), яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для виконання всіма суб'єктами владних повноважень. З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про обізнаність прокурора щодо порушень вимог законодавства за результатами проведеної перевірки 02 вересня 2014 року є помилковим. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском прокурором строку позовної давності, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (справа № 6-3029цс15), рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити. Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2016 року скасувати, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий І.М. Завгородня Судді: О.І. Євтушенко О.В. Попович В.О. Савченко О.М. Ситнік О