Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 29 грудня 2002 року вона була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів до фізичної особи - підприємця ФОП ОСОБА_6 за трудовим договором. З 9 вересня 2008 року була переведена з посади продавця-консультанта непродовольчих товарів на посаду виконавчого директора. 19 листопада 2014 року була звільнена з роботи за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні їй не виплачено компенсацію за невикористані відпустки та заробітну плату.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила стягнути з ФОП ОСОБА_6 компенсацію за невикористану відпустку у сумі 30 тис. грн, заборгованість з заробітної плати в сумі 20 тис. грн, моральну шкоду у сумі 20 тис. грн.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивачка не довела позовних вимог (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості зарплати та заборгованості компенсації за невикористані відпустки, оскільки відповідачем доведено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем немає, що підтверджено наданими ним письмовими бухгалтерськими документами.

Доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик