Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Гамзатова АлінаАнатоліївна, про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на Ѕ частину будинку за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати право спільної сумісної власності подружжя за нею та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_2 визнати незаконним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. від 18 серпня 2011 року, вчинений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частини будинку АДРЕСА_2, що зареєстровано в реєстрі № 957 від 18 серпня 2011 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати незаконним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. від 5 червня 2012 року, вчинений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 Броварського району Київської області, що зареєстровано в реєстрі № 1844 від 5 червня 2012 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 1 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2

За час шлюбу позивачем та відповідачем було побудовано житловий будинок АДРЕСА_2.

18 грудня 2009 року Богданівською сільською радою Броварського району Київської області було надано рішення на оформлення права власності на житловий будинок, який було збудовано в 2009 році, загальна площа 137,6 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, прибудованим гаражем, огорожею, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на ім'я відповідача ОСОБА_2

30 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві шлюб було розірвано, згідно актового запису № 828.

18 серпня 2011 року ОСОБА_2 уклав із своєю матір'ю -відповідачем ОСОБА_3 договір дарування Ѕ частини вищезазначеного житлового будинку, надавши при цьому приватному нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Гамзатовій А.А. заяву про те, що Ѕ частина спірного житлового будинку є його особистою власністю.

5 червня 2012 року ОСОБА_2 знову подав до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Гамзатової А.А. заяву про те, що Ѕ частина спірного житлового будинкує його особистою власністю, після чого між ним та ОСОБА_3 було укладено договір дарування Ѕ частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу ГамзатовоюА.А., зареєстрований в реєстрі за №1844 від 5 червня 2012 року, який було зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації 12 червня 2012 року як приватна власність ОСОБА_3

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір дарування від 18 серпня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу ГамзатовоюА.А., вчинений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на Ѕ частини будинку АДРЕСА_2, що зареєстровано в реєстрі № 957 від 18 серпня 2011 року та скасовано реєстрацію договору дарування Ѕ частини будинку АДРЕСА_2, що зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 957 від 18 серпня 2011 року в Бюро технічної інвентаризації від 1 вересня 2011 року.

Визнано недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. від 18 серпня 2011 року, вчинений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на Ѕ частини будинку АДРЕСА_2, що зареєстровано в реєстрі № 1844 від 5 червня 2012 року та скасовано реєстрацію договору дарування Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 що зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 1844 від 5 червня 2012 року в Бюро технічної інвентаризації від 12 червня 2012 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2.

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірний житловий будинок під час перебування в шлюбі із позивачем, а тому він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції.

Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, установивши статус спірного майна, як спільне сумісне майно подружжя та здійснивши його поділ, фактично вирішив юридичну долю лише Ѕ його частини, визнавши право власності за позивачкою, та залишивши іншу Ѕ частину без визначення власника, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового, про задоволення позову.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року.

11 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Аркада» укладено договір № 99-Б про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ) згідно якого відповідач приймає участь у фінансуванні будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за програмою ТОВ «Корпорація розвитку Київської області».

Відповідно до розписки № 147 про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ від 15 вересня 2009 року, наданої ОСОБА_2, інвестування конкретного об'єкту інвестування в сумі 419 875 грн 31 коп. здійснено в повному обсязі.

Рішенням Богданівської сільської ради Броварського району Київської області 18 грудня 2009 року було надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок, який було збудовано в 2009 році, загальна площа 137,6 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, прибудованим гаражем, огорожею, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно акту приймання-передачі житлового будинку з прибудованим гаражем від 21 грудня 2009 року, замовник ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» збудував та передав, а довіритель ОСОБА_2 сплатив 100% вартості та прийняв двоповерховий (одноквартирний) трикімнатний житловий будинок з прибудованим гаражем, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,, зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_2 15 січня 2010 року.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Судом установлено, що 14 вересня 2005 року ОСОБА_3 було відчужено квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстровано в реєстрі за № 3752.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, не надали належної оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що кошти на інвестування будівництва спірного будинку були надані ОСОБА_3, яка продала квартиру АДРЕСА_1 за 250 тис. грн. та позичила 30 тис. доларів США у ОСОБА_7

Також судами не враховано, що позивачем не надано будь - яких належних та допустимих доказів, що підтверджують її участь у будівництві спірного будинку.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про визнання будинку АДРЕСА_2 Київської областіспільним майном подружжя.

Крім того, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не встановив коли саме був побудований спірний житловий будинок та не визначив моменту виникнення у позивача права на позов.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку строк позовної давності позивачем не пропущено.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, є неприпустимим.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик