Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/442/16-ц
Провадження 2/483/243/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2016 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Казанлі Л.І.

при секретарі Гречці С.Є.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення авансового платежу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

24 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення авансового платежудо ОСОБА_3. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 16 серпня 2013 року сторони домовилися, що позивачка придбає у відповідачки житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Іванівка, вул. Шмідта, 9, про що було складено відповідну розписку. В день укладення договору вона сплатила ОСОБА_3 30 000грн, потім 10 000 грн, а в подальшому сплачувала щомісячно по 2300 та по 2500 грн. Усього станом на листопад 2015 року вона сплатила відповідачці 109 000 грн. Крім того, нею було витрачено 7 000 грн на виготовлення технічної документації. Відразу ж після досягнення домовленості вона із трьома неповнолітніми дітьми заселилась у вказаний вище будинок. У червні 2015 року в звязку з фінансовими труднощами та смертю сина вона попросила відповідачку про відстрочення сплати суми боргу, однак остання відмовилась та почала її переслідувати, вимагаючи повернення коштів. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 категорично відмовляється від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу та вирішення питання щодо оплати іншої частини коштів за будинок, просила стягнути з відповідачки на її користь 109 000 грн в рахунок авансового платежу.

20 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила стягнути з останньої на її користь 22 748 грн 86 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 5 000 грн в рахунок моральної шкоди, завданих неправомірними діями позивачки. Вимоги зустрічного позову обґрунтовувала тим, що в червні 2013 року вона дозволила позивачці заселитися в її будинок, в якому перед цим зробила ремонт, замінила вікна та двері. Відповідачка своїх зобовязань не виконала, обумовлену ціну за будинок не сплатила. ОСОБА_1 з кінця 2015 року не пускає її у власний будинок, всіляко погрожує, незважаючи на неодноразові звернення до правоохоронних органів. Будинок, в якому понад два роки проживала позивачка, зруйнований, прибудинкова території занедбана. Крім того, внаслідок несплати позивачкою комунальних платежів будинок було відключено від газопостачання. В результаті незаконних дій позивачки було пошкоджено її майно на загальну суму 22 748 грн, що складається з вартості матеріалів, необхідних для відновлення будинку та заборгованості зі сплати комунальних платежів. Крім цього, їй було завдано моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях через пошкодження та знищення майна, та суттєвого погіршення стану здоровя внаслідок тривалого конфлікту з позивачкою.

Ухвалою суду від 22 квітня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги у повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, вважаючи вимоги ОСОБА_3 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому позивачка пояснила, що у травні 2016 року вона провела у будинку поточний ремонт, про що було складено відповідний акт. Розмір майнової та моральної шкоди не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково, в розмірі 65 150 грн, які підтверджуються письмовими розписками, просили про задоволення вимог за зустрічним позовом.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, а також відеозапис, наданий відповідачкою, суд дійшов такого.

Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами, у 2013 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усно домовилися про те, що позивачка придбає, а відповідачка продасть житловий будинок за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Іванівка, вул. Шмідта, 9 за ціною 136 000 грн. Протягом чотирьох з половиною років позивачка мала сплатити обумовлену суму, після чого сторони повинні були укласти договір купівлі-продажу.

Як вбачається з наданих суду розписок (а. с. 7-9) станом на листопад 2015 року позивачка сплатила відповідачці 65 150 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Судом встановлено, що оскільки договір купівлі-продажу будинку, що за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, передана відповідачці грошова сума є авансом, а тому підлягає поверненню позивачці.

Вирішуючи спір в частині розміру суми, що підлягає поверненню, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили суду, що в серпні 2013 року позивачка сплатила відповідачці 30 000 грн. Вказані свідки, а також співмешканець позивачки ОСОБА_7 стверджували, що ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 109 000 грн в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу. Судом такі показання оцінюються критично, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Отже, в даному випадку не допускаються показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину та його виконання, а саме повернення частини боргу, на що посилалася позивачка. Письмових доказів про передачу цієї суми відповідачці не представлено, а посилання позивачки на те, що ОСОБА_3 знищила розписку, є припущеннями, які не можуть бути покладені в основу рішення.

Суд не бере до уваги твердження позивачки в частині того, що нею було витрачено 7 000 грн на виготовлення технічної документації, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині позивачкою та її представником не представлено.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення авансового платежу в межах суми, підтвердженої розпискою, в розмірі 65 150 грн.

Також суд прийшов до переконання про необхідність часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 листопада 2007 року (а. с. 52) відповідачка ОСОБА_3 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Іванівка, вул. Шмідта, 9.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами з листопада 2015 року існують неприязні відносини, що виникли на ґрунті невиконання позивачкою зобовязань та небажанням добровільно звільняти займане приміщення. Згодом конфлікт поглибився, сторони почали звинувачувати одна одну у неправомірних діях, про що свідчать їх неодноразові звернення до різних інстанцій (а. с. 15-21).

В ході цього конфлікту позивачка почала створювати перешкоди відповідачці у користуванні власністю, а саме перестала допускати останню до її власного будинку. Викладені обставини підтвердили допитані судом в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та голова Іванівської сільської ради ОСОБА_13.

Вказані свідки також підтвердили той факт, що відповідачка перед тим, як надала дозвіл позивачці заселитися в її будинок, зробила ремонт, замінила вікна та двері. На даний час будинок, в якому проживає позивачка зі своїм співмешканцем та дітьми, перебуває у занедбаному стані.

Зазначені вище факти знайшли своє підтвердження в судовому засіданні шляхом огляду фотознімків та відтворення відеозапису за участю знімальної групи телеканалу СТБ, наданих відповідачкою, на яких зафіксовано стан будинку відповідачки 26 квітня 2016 року. Так, з цього запису вбачається необхідність повної заміни шпалер, чавунних плит на пічках, часткової заміни плитки на стелях, відновленню також підлягають двері та підлога.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 12 травня 2016 року, наданим позивачкою, встановлено задовільний стан будинку. Разом із тим суд не може прийняти цей акт в якості належного доказу, оскільки присутність при складанні акту зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обовязковою, однак цей акт складався без участі відповідачки. Викладене позивачкою та її представником в судовому засіданні не спростовано.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 1 ч. 2 цієї статті встановлено, що збитками, крім іншого, є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до накладних та товарних чеків, наданих відповідачкою (а. с. 53-58), вартість пошкодженого майна та відновлювального ремонту становить 3 987 грн, вартість заборгованості за сплату комунальних послуг та відновлення газопостачання до будинку складає 4 203 грн 05 коп. (а. с. 59-60).

За таких обставин суд дійшов висновку про неправомірність дій позивачки ОСОБА_1 у перешкоджанні відповідачці ОСОБА_3 правом користування її власністю.

Крім того, суд констатує, що згідно з вимогами цивільного законодавства України діє презумпція вини заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. В судовому засіданні позивачкою за зустрічним позовом доведено наявність шкоди, протиправність дій ОСОБА_1, причинний звязок між поведінкою останньої і шкодою, натомість відповідачка за зустрічним позовом відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України це не спростувала і не довела відсутність своєї вини.

Вирішуючи позов в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд дійшов такого.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Згідно з розясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що з вини позивачки відповідачці була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, стресі, переживаннях з приводу пошкодженого майна, суттєвого погіршення стану здоровя.

Тому суд, враховуючи принципи виваженості, розумності та справедливості, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди на суму 2 000 грн. При цьому суд вважає, що такий розмір відшкодування є справедливою сатисфакцією, рівноцінно і обєктивно відповідає заподіяній ОСОБА_3 моральній шкоді та сприятиме відновленню її попереднього стану.

В стягненні решти частини моральної шкоди суд відмовляє за безпідставністю.

Позивачкою ОСОБА_1 сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1 090 грн, від сплати судового збору за зустрічним позовом відповідачка звільнена.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог у даному випадку в розмірі 551 грн 20 коп.. Оскільки стягненню з позивачки на користь держави підлягає сплаті судовий збір, суд вважає можливим компенсувати сплачений нею судовий збір за подання первісного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення авансового платежу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 65150 (шістдесят пять тисяч сто пятдесят) гривень в рахунок сплаченого авансового платежу.

У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 987 (три тисячі девятсот вісімдесят сім) гривень в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 2 000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих неправомірними діями ОСОБА_1.

У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави, компенсувати за рахунок сплаченого нею судового збору за подання первісного позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: