Категорія 27 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що згідно з розписки від 29 червня 2009 року відповідач ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 2000 доларів США та зобовязувалась їх повернути.

Згідно з розписки від 22 березня 2010 року ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 3000 доларів США та зобовязувалась їх повернути.

Також, згідно з розписки від 25 січня 2010 року ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 2000 Євро та 12000 доларів США та зобовязувалась їх повернути.

ОСОБА_4 було повернуто - 60 Євро та 3000 доларів США, тому позивач вважаючи, що відповідач шахрайським шляхом, зловживаючи довірою заволоділа коштами, звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину. По даному факту було порушено кримінальну справу, яка поверталася на дорозслідування, по даній справі неодноразово виносили постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані судом.

В листопаді 2015 року кримінальне провадження закрили у звязку із відсутністю складу злочину та у звязку із тим, що у даній справі вбачаються цивільно-правові відносини. В звязку з чим, 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з письмовою вимогою повернути кошти у сумі 14 000 доларів США, що еквівалентно 328 300,00 грн. та 1940 Євро, що еквівалентно 49 159,60 грн., згідно наданих нею розписок у семи денний строк з дня отримання даної вимоги.

Відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобовязання, а тому позивач звернулась до суду з зазначеним позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг у сумі 383814,60 грн., а саме: грошові кошти в розмірі 14 000 доларів США, що еквівалентно 333 200 грн. та 1940 Євро, що еквівалентно 50 614,60 грн., а також 3% річних в сумі 694,02 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 383814,60 грн., судовий збір у розмірі 3845,09 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а причини пропуску строку позовної давності вважав поважними.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розписки від 29.06.2009 року ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 2000 доларів США та зобовязувалась їх повернути ( а.с.11).

З розписки від 22.03.2010 року вбачається, що ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 3000 доларів США та зобовязувалась їх повернути (а.с.12).

Також, з розписки від 25.01.2010 року вбачається, що ОСОБА_4 отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 2000 Євро та 12000 доларів США (а.с.13). По даній розписці було повернуто - 60 Євро та 3000 доларів США.

Постановою прокурора прокуратури м. Вінниці ОСОБА_6 від 09.10.2015 року кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000881 від 12.02.2014 року закрито у зв»язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст .190 КК України (а.с.26-32).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.11.2015 року, відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову прокурора прокуратури м. Вінниці від 09.10.2015 року про закриття кримінального провадження за № 0000881 (а.с.33-35).

08 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з письмовою вимогою повернути кошти у сумі 14000 доларів США, що еквівалентно 328 300,00 грн. та 1940 Євро, що еквівалентно 49 159,60 грн., згідно наданих нею розписок у семиденний строк з дня отримання даної вимоги (а.с.14).

Таким чином, станом на час звернення з позовом до суду наявна заборгованість на загальну суму 383 814,60 грн., а саме: грошові кошти в розмірі 14000 доларів США, що у еквіваленті відповідно до офіційного курсу гривні щодо долара США встановленого Національним банком України станом на момент подання позовної заяви складає 333200,00 грн. та 1940 Євро, що у еквіваленті відповідно до офіційного курсу гривні щодо Євро встановленого Національним банком України станом на час подання позовної заяви складає 50 614,60 грн.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно положень статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У статті 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У правовій позиції висловленій Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу, суд першої інстанції в повному обсязі дослідив матеріали справи, зокрема боргові розписки від 29.06.2009 року, 25.01.2010 року та від 22.03.2010 року за якими ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 у борг грошові кошти, однак на вимогу останньої кошти їй не були повернути, чим порушуються права позивача, а тому вірно стягнуто борг у розмірі 383814,60 грн..

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно поновлено строк позовної давності не заслуговують на увагу виходячи з наступного:

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 зверталась в порядку кримінального судочинства за захистом своїх прав, однак постановою прокурора прокуратури м. Вінниці ОСОБА_6 від 09.10.2015 року кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000881 від 12.02.2014 року закрито у зв»язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, а тому колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності на звернення до суду з позовом позивачем не пропущено.

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи боргових розписок, в них не зазначено кінцевий строк повернення позивачеві коштів, тому обов»язок повернути кошти виник з моменту пред»явлення позивачем вимоги до відповідача, а саме з 08.12.2015 року (а.с.14).

Однак, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, виходячи з наступного:

За змістом ст.. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.2 ч.3 ст.. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу.

Ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В матеріалах справи міститься: договір про надання правової допомоги №21/15 від 21.09.2015 року (а.с.54), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №538 (а.с.55), ордер про надання правової допомоги від 03.03.2016 року (а.с.54), довідка №05/01/16 від 05.01.2016 року про розрахунок гонорару (а.с.80), додатковий договір №1 від 30.12.2015 року (а.с.81) та акт здачі - приймання виконаних робіт №1 від 05.01.2016 року (а.с.82).

Разом з тим, документ на підтвердження проведення платежу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) на суму 22599,20 грн. у рахунок оплати витрат на правову допомогу в матеріалах справи відсутній.

Суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про часткове стягнення з відповідача 3000 грн. витрат на правову допомогу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, якщо висновки суду не відповідають обставинам справи і судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким:

Відмовити в стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

В інші частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_7

Судді: підписи ОСОБА_8

ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: ОСОБА_7