Справа № 372/743/16-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/3461/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 06.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілов О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Тимошевська С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди.

14.04.2016 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту 1/3 частину житлового будинку що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин по вулиці Нова, №15 та № 7 та заборони Реєстраційній службі Обухівського міськрайонного управління юстиції здійснювати будь-які дії повязані із реєстрацією (перереєстрацією) права власності на 1/3 частину вищезазначеного будинку.

Заяву обґрунтовує тим, що він звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеною позовною заявою до відповідача, предметом спору фактично є житловий будинок на 1/3 частину якого він просить накласти арешт та заборону вчиняти дії щодо реєстрації (перереєстрації) права власності. Окрім того, позивач зазначає, що в липні 2014 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 з метою невиконання ухвали суду про визнання мирової угоди від 14.05.2009 року у цивільній справі № 2-460/09 в частині щодо зобовязання подарувати 1/3 частину житлового будинку № 15 по вулиці Новій в смт. Козин Обухівського району Київської області позивачу ОСОБА_2 без згоди сторін мирової угоди, переоформив в 2011 році адресу реєстрації житлового будинку з № 15 на 7, також переоформив 2014 році вказаний житловий будинок та присадибну земельну ділянку, на якій він розташований на свого сина від першого шлюбу ОСОБА_4. В звязку з тим, що на думку позивача розгляд даної справи може бути досить тривалим, а житловий будинок, що є предметом спору може бути відчужений на користь третіх осіб, в разі не вжиття заходів забезпечення позову, зазначене утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду, а його права як позивача не будуть захищені.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні клопотання було відмовлено.

Не погодившись з висновками наведеними в ухвалі суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити по справі нову, якою задовольнити його клопотання.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги прийшла до висновку про її часткову обґрунтованість, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Відповідно до статті 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 1, ч.2 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Суд першої інстанції, застосувавши вимоги діючого законодавства, що регламентує заявлене апелянтом клопотання, прийшов до передчасного та помилкового висновку про необґрунтованість клопотання.

Натомість, колегія суддів прийшла до протилежного висновку, про обґрунтованість клопотання та вважає, що апелянтом були виконані вимоги ст. 151 ЦПК України, та зазначено в заяві причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, а також обґрунтування необхідності застосування виду забезпечення позову, зокрема арешту на 1/3 частину житлового будинку, що розташований за адресою Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вулиця Нова, № 15 та № 7.

Однією із позовних вимог по даній справі є - спонукати ОСОБА_3 до виконання мирової угоди визнаної 14.05.2009 року Обухівським районним судом Київської області по цивільній справі № ц.с.2-460/09, а саме:

Подарувати 1/3 частину житлового будинку №15 по вулиці Новій смт.Козин Обухівського району Київської області апелянту, ОСОБА_2.

Таким чином, колегія суддів вважає, що незабезпечення позову у зазначений процесуальний спосіб може призвести до відчуження спірного майна третім особам.

ОСОБА_2 того, судом першої інстанції не були дотримані вимоги ч.З ст. 151 ЦПК України, якою передбачено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Також, судом не було враховано вимоги абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року за № 9, яким передбачено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Оскільки позовні вимоги апелянта відповідають вимогам заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», яким роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В зв'язку з цим, суд першої інстанції, під час постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову не врахував того, що позивачем були надані достатні докази в рахунок як обґрунтування своїх позовних вимог, які виходячи з тих засобів доказування, що містилися в матеріалах справи на момент відкриття провадження у справі, є обґрунтованими, так і в рахунок обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно.

Також, п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої

інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 та п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5 передбачено, що вживаючи заходи забезпечення позову, необхідно враховувати роз'яснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року N 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

В зв'язку з зазначеним, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала місцевого суду постановлена без урахування дійсних обставин по справі та всупереч вимогам діючого законодавства та підлягає скасуванню згідно з вимогами ч. 3 ст. 312 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням до того ж суду для вирішення питання про новий судовий розгляд.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 14 квітня 2016 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: