Ухвала

іменем україни

22 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Ямпільської міської ради Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване приміщення літнього кафе.

На обґрунтування позовних вимог зазначала те, що 16 жовтня 2009 року між нею та Ямпільської міською радою укладено попередній договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 для комерційного використання. На підставі дозволу Ямпільської міської ради у 2010 році позивач побудувала на землях Ямпільської міської ради приміщення літнього кафе по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що звернувшись в установленому порядку для реєстрації нерухомого майна, їй було відмовлено, так як будівництво здійснено без відповідних дозволів, позивач просила визнати право власності на самовільно збудоване приміщення літнього кафе площею 106,1 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1 на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 376 ЦК України.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 07 червня 2011 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на самовільно збудоване приміщення літнього кафе, площею 106,1 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 07 червня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 07 червня 2011 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позов є обґрунтованим, у зв'язку з чим за позивачем на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 376 ЦК України слід визнати право власності на самовільно збудоване приміщення літнього кафе, що розташоване по АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження відмови в реєстрації нерухомого майна.

Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина 3 ст. 376 ЦК України, на відміну від ч. 5 цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у власності територіальної громади м. Ямпіль.

16 жовтня 2009 року Ямпільська міська рада Вінницької області уклала з позивачем попередній договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 для комерційного використання.

У 2010 році позивач самовільно побудувала приміщення літнього кафе по АДРЕСА_1. Будь-яких дозволів у відповідних органах влади і інших установах на будівництво позивач не отримувала.

Судом встановлено, що позивач здійснила самочинне будівництво приміщення літнього кафе, що розташоване на земельній ділянці, яка не була їй надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, що підтверджується листом Ямпільської міської ради Вінницької області (а. с. 39).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 22 грудня 2010 року власником кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 є Комунальне підприємство «Ямпільська дирекція кіномережі» на підставі рішення виконкому Ямпільської міської ради від 16 грудня 2010 року № 719. Загальна площа кінотеатру становить 1190,1 кв м. (а. с. 56).

01 січня 2011 року між КП «Ямпільська дирекція кіномережі» та ОСОБА_6 укладено договір оренди приміщення загальною площею 114 кв м., що розташоване в будівлі кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_1 з метою здійснення позивачем підприємницької діяльності у сфері громадського харчування. Договір оренди приміщення кінотеатру неодноразово пролонгувався на підставі письмових заяв ОСОБА_4 і діє по сьогоднішній день.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що приміщення літнього кафе частково побудоване на сходах кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1», власником якого є КП «Ямпільська дирекція кіномережі», однак КП «Ямпільська дирекція кіномережі» не було залучено до участі у справі, хоча, як вбачається, рішенням суду було вирішено питання щодо його майнових прав.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи належним чином не перевірено, чи зверталася позивач до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право, оскільки кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України). Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 в позовній заяві зазначає про те, що їй було відмовлено в реєстрації нерухомого майна, між тим будь-які докази на підтвердження цього позивачем не надано.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова