АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8050/16 Справа № 199/1672/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Варенко О.П.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_2, Державної казначейської служби України та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в 2006 році слідчий з ОВС СВ та РОВС СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Заставський І.А. затримав його за підозрою у скоєнні особливо тяжкого злочину і направив до ізолятору тимчасового тримання на три доби, де в подальшому позивачу була обрана міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на все його майно. Він випадково дізнався про те, що 17.02.2007 року кримінальне провадження відносно нього було закрито, у зв'язку з чим 15.04.2013 року звернувся до СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про відшкодування за рахунок держави матеріальних збитків та витрат на правову допомогу, завданих незаконними діями слідчого Заставського І.А., проте у встановлений законом строк постанова про відшкодування шкоди слідчим винесена не була. Натомість позивач отримав від начальника СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гризи О.Г. лист від 15.05.2013 року про відмову у наданні йому такої постанови. З питання щодо незаконних дій начальника СВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гризи О.В. ОСОБА_2 звертався двічі до прокуратури Дніпропетровської області, де листом йому було повідомлено, що прокуратурою визнано незаконними посилання начальника СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гризи О.В. та вказано на відсутність правових підстав для винесення постави про визначення розміру шкоди, та незважаючи на це, постанова про відшкодування шкоди винесена не була. Позивач вказує, що за захистом свого порушеного права він змушений був звернутися з адміністративним позовом до суду, та тільки після цього 25.11.2013 року начальник СВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гриза О.В. виніс постанову про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями слідчого Заставського І.А. у кримінальній справі 36061032. Вважає, що незаконна бездіяльність начальника СВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гризи О.В. тривала більше 15 місяців та спричинила йому, позивачу, матеріальну шкоду. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби на свою користь за рахунок державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку в безспірному порядку коштів державного бюджету, матеріальну шкоду (упущена вигода) в сумі 916,96 грн., моральну шкоду у розмірі 21359,0 грн., завдану внаслідок вчинення протиправної бездіяльності посадової особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування - начальником слідчого управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області Гризою О.В. та стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов'язані з явкою до суду та відривом від звичайних занять (а.с.128-133).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року, з врахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 12 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та судові витрати, пов'язані з явкою до суду у розмірі 65,18 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; судовий збір віднесено за рахунок держави.

В апеляційних скаргах МВС України та Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З даним рішенням також не погодились ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, подали апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг та часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового, виходячи з наступного.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2014 року у справі №804/10851/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Гризи Олександра Вікторовича про визнання протиправними дій, що набрала законної сили та має преюдиціальне значення при вирішенні справи, що розглядається, встановлено наступні фактичні обставини.

У грудні 2006 року позивач був затриманий за підозрою у скоєні злочину, у порядку ст. 115 КПК України (1960 р.) по кримінальній справі № 36061032 (постанова про притягнення у якості обвинуваченого від 12.12.2006 р., протокол про затримання особи, яка підозрюється у вчиненні злочину від 06.12.2006 р.).

17.03.2007р. кримінальне переслідування по кримінальній справі № 36061032 щодо ОСОБА_2 завершено, знято арешт з його майна (лист заступника начальника відділу СУ ГУМВС України у Дніпропетровській області Заславського І.А. від 22.07.2010 р. за № 8/5868).

30.03.2007р. порушену кримінальну справу № 36061032 за ч. 4 ст. 190 КК України за обвинуваченням ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та інших, направлено у порядку ст. 225 КПК України (1960р.) до прокуратури Дніпропетровської області, досудове слідство у справі закінчене.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2012р. по справі № 401/7558/12, яке набрало чинності 28.03.2013р., стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000,00 гривень, завданої незаконними діями. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що про постанову слідчого з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВСУ України в Дніпропетровській області Заславського І.А. від 17.02.2007р. про припинення кримінального переслідування у відношенні ОСОБА_2 останній дізнався лише 28.07.2010 року.

17.04.2013 р. (вх. № С-1536) ОСОБА_2 звернувся до начальника ГУМВС України у Дніпропетровській області із заявою про визначення розміру матеріальної шкоди, спричиненої незаконними діями слідчого ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України у Дніпропетровській області Заславським І.А. та розміру витрат на правову допомогу, які були завдані незаконними діями слідчого ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України у Дніпропетровській області Заславського І.А.

Листом "Про розгляд звернення" від 15.05.2013р. за № 8/С-32 перший заступник начальника - начальник слідчого управління ГУМВС України у Дніпропетровській області Гриза О.В. повідомив ОСОБА_2 про те, що станом на 14.05.2013р. кримінальну справу №36061032, порушену за ч. 4 ст. 190 КК України за обвинуваченням ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 розглянуто Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, постановлено обвинувальний вирок, який вступив у законну силу та справу здано на зберігання до архіву зазначеного суду, у зв'язку з чим не надається можливим винести постанову про відшкодування матеріальних збитків у рамках вказаної кримінальної справи.

27.05.2013р. (за вх. № 24636) ОСОБА_2 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області зі скаргою на дії начальника ГУМВС України у Дніпропетровській області щодо відмови у винесенні постанови про відшкодування матеріальних збитків у рамках вказаної кримінальної справи, просив також у скарзі визначити розмір матеріальної шкоди, спричиненої незаконними діями слідчого ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України у Дніпропетровській області Заславським І.А. та розмір витрат на правову допомогу, які були завдані незаконними діями слідчого ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України у Дніпропетровській області Заславського І.А., про що надати мотивовану постанову.

Зазначене звернення прокуратурою Дніпропетровської області листом від 01.06.2013р. за № 04/2/5-р направлено за належністю до ГУМВС України у Дніпропетровській області.

Листом "Про розгляд звернення" від 01.07.2013р. за № 8/С-32/2 на скаргу ОСОБА_2, направлену за належністю для розгляду, повідомлено заявника про те, що кримінальну справу № 36061032, порушену за ч. 4 ст. 190 КК України за обвинуваченням ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 розглянуто Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, постановлено обвинувальний вирок, який вступив у законну силу та справу здано на зберігання до архіву зазначеного суду, у зв'язку з чим не надається можливим винести постанову про відшкодування матеріальних збитків у рамках вказаної кримінальної справи.

У період проведення розгляду адміністративної справи судом, слідчим управлінням ГУМВС України у Дніпропетровській області була прийнята 25.11.2013р. постанова за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 25.10.2013р. про визначення розміру відшкодування шкоди, якою стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2В на відшкодування завданої шкоди 1260,0 гривень.

Вищевказаною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2014 року у справі №804/10851/13-а адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Гризи Олександра Вікторовича при розгляді заяви ОСОБА_2 від 15.04.2013 року, яка зареєстрована СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за № С-1536 від 16.04.2013 року, що полягає у невинесенні постанови про відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 18 - 19 у т. 1).

Крім того, судом встановлено, що виданий позивачу екземпляр постанови слідчого управлінням ГУМВС України у Дніпропетровській області про визначення розміру відшкодування шкоди від 25.11.2013р. не був оформленийналежним чином, у зв»язку з чим, листом ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області від 07.07.2014 року №15-08/2077-8624, ОСОБА_2 було повідомлено про неможливість виконання зазначеної постанови (а.с.38 т.1). 14.07.2014 року позивач повторно звертався до ГУ МВС України у Дніпропетровській області із скаргою щодо надання йому належним чином оформленої постанови начальника слідчого управління від 25.11.2013 року для пред'явлення її до виконання до відповідної установи казначейства (а.с.39 т.1). Фактично грошова сума за постановою від 25.11.2013 року була отримана позивачем лише у 2014 році.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки підставою для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлена постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2014 року протиправна бездіяльність начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Гризи Олександра Вікторовича в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25 травня 2015 року №6-440цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв»язку з викладеними вище фактами протиправної бездіяльності начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Гризи Олександра Вікторовича та у зв»язку з видачею екземпляру постанови, що не був оформлений належним чином, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка, відповідно до наведених вище правових норм, підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

На викладені вище обставини місцевий суд уваги не звернув та помилково вирішив стягнути моральну шкоду безпосередньо з Державної казначейської служби України.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія приймає до уваги характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням його правами, неправомірною бездіяльністю начальника слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, що встановлена наведеним вище рішенням адміністративного суду, необхідністю багаторазових звернень до правоохоронних органів для відстоювання своїх інтересів.

Колегія зважує на тривалість неправомірної бездіяльності понад шість місяців, яка розпочалась через місяць (згідно ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») з часу першого звернення позивача 17.04.2013 року (вх. №С-1536) із відповідною заявою і тривала до часу винесення постанови про відшкодування шкоди 25.11.2013 року.

Крім того, позивач переніс моральні переживання у зв»язку з наданням йому примірника постанови від 25.11.2013 року без належного оформлення, що призвело до неможливості вчасного виконання вказаної постанови установою Державної казначейської служби, що стверджується наведеними вище доказами, та необхідності повторного звернення для отримання належним чином оформленого примірника вказаної постанови.

При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди, колегія приймає до уваги розмір грошової суми, право на отримання якої відстоював позивач, що дорівнює 1260,0 грн. і є суттєвою для позивача, оскільки на час звернення ОСОБА_2 із заявою про визначення розміру матеріальної шкоди (17.04.2013 року) була більшою за мінімальний розмір місячної заробітної плати (1147,0 грн.).

Враховуючи наведене, оцінивши встановлені факти у їх сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія дійшла висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі - 12000,0 грн.

Посилання ОСОБА_2 на те, рішеннями Європейського суду з прав людини на користь позивачів стягується моральна шкода у значно більших розмірах, - не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки розмір моральної шкоди визначається індивідуально у кожному конкретному випадку і належне детальне обґрунтування розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, наведене вище.

Разом з тим, колегія погоджується з правовим обґрунтуванням та висновком місцевого суду щодо необхідності відмови позивачу у стягненні на його користь упущеної вигоди в сумі 916,96 грн., у зв»язку з недоведеністю даної позовної вимоги. Позивачем не представлені суду докази, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження реальної можливості отримати дохід у вказаному розмірі та його неотримання у зв»язку з неправомірними діями (бездіяльністю) винної особи; клопотання про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Колегія звертає увагу, що частиною 2 статті 85 ЦПК України передбачено, що витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрат, пов'язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, відповідно до статей 85-87 ЦПК визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Судом встановлено, що, у зв»язку з розглядом даної справи, позивач ОСОБА_2 п»ять разів з»являвся за викликами до місцевого суду (22.04.2016 року, 20.05.2016 року, 14.06.2016 року, 23.08.2016 року, 16.09.2016 року) та два рази до суду другої інстанції (06.12.2016 рокуі 27.12.2016 року). З урахуванням часу призначення кожного із вказаних судових засідань та періоду перебування позивача у суді до моменту закінчення даних засідань, а також враховуючи, що на дорогу від місця проживання позивача до місцевого чи апеляційного суду та на зворотній шлях позивач витрачав кожного розу, у середньому (зважаючи на особливості транспортного сполучення у м. Дніпрі), не більше двох годин, - колегія дійшла висновку, що, у зв»язку з розглядом даної справи, позивач витратив на відвідування судів 19 годин 30 хвилин. Виходячи з погодинного мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи (9,59 грн.), розмір компенсації за відрив від звичайних занять дорівнює 187,01 грн. Однак, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України та зміст уточнених позовних вимог (а.с. 128 - 133 у т. 1), стягненню на користь позивача підлягають судові витрати за ст. 85 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 100,99 грн. (187,01 грн. х 54%).

Колегія наголошує, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, керуючись положеннями ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Державної казначейської служби України та Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 рокув частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. та судових витрат, пов'язаних з явкою до суду у розмірі 65,18 грн., - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 100 (сто) грн. 99 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді