Справа № 378/676/15-ц Головуючий у І інстанції Скороход Т. Н.
Провадження № 22-ц/780/3908/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 06.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого: Мережко М.В.

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.

Секретар: Тимошевські й С.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Ставищенського житлово-комунального підприємства на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ставищенського житлово-комунального підприємства, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Ставищенського житлово-комунального підприємства, третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 07 травня 2012 року він працював у Ставищенському ЖКП електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання. 30 червня 2015 року, о 08 год. 30 хв., виконроб ремонтної бригади ОСОБА_4 за погодженням із головним енергетиком ОСОБА_5 доручив йому разом із електромонтером ОСОБА_6 встановити вимикач та електричну розетку у гуртожитку ЖКП. Так як поточної роботи на ділянці водопостачання в нього не було, він разом із ОСОБА_6 вирушив до гуртожитку, розташованому по вул. Куницького 5 в смт. Ставище, де вони виконували вищевказані електротехнічні роботи до 16 год. 30 хв. Для встановлення місця його перебування, на його мобільний телефон в той день ніхто не телефонував. 30 червня 2015 року йому не було надано інших нарядів до виконання і фактично він як електромонтер ділянки водопостачання був повністю вільний від роботи по ділянці, при цьому міг перебувати на всій території підприємства, а також на ділянках його роботи - в тому числі на об'єктах де підприємство за договорами виконувало ремонтні роботи і виконувати інші доручення керівництва підприємством. 01 липня 2015 року його викликали до адміністрації підприємства для дачі пояснень з приводу відсутності з 13 до 16 години 30 червня 2015 року на основній території підприємства в спеціально відведеній кімнаті енергетиків, яка знаходиться на ділянці автотранспорту, на що він надав відповідні пояснення. 07 липня 2015 року начальник Ставищенського ЖКП звернувся до первинної профспілкової організації підприємства із поданням про отримання згоди на розірвання трудового договору з ним з причин прогулу 30 червня 2015 року, а саме: відсутності на роботі з 13 до 16 год. 30 хв., на що профспілковий орган підприємства відмовив у наданні даної згоди.

Позивач зазначав, що начальник Ставищенського ЖКП ОСОБА_3, не зважаючи на вищевказану відмову, видав наказ № 109 від 15 липня 2015 року про звільнення його з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вказував, що своє звільнення вважає незаконним, оскільки він 30 червня 2015 року, з 13 год. до 13 год. 30 хв. знаходився на території підприємства, а з 13 год. 30 хв. до 16 год. 25 хв. разом з ОСОБА_6 виконував на підставі доручення та з відома відповідальних посадових осіб підприємства електротехнічні роботи в гуртожитку по вул. Куницького, 5 в смт. Ставище, який обслуговується Ставищанським ЖКП, а о 16 год. 25 хв. повернувся до приміщення електроенергетиків на ділянку автотранспорту, тому факт його прогулу є не доведений. Крім того, наказ № 109 від 15 липня 2015 року про звільнення вважає незаконними, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у даному випадку можливе лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації, а профспілковий комітет відмовив у наданні такої згоди.

Позивач зазначав, що в результаті його незаконного звільнення йому не була нарахована заробітна плата. Незаконним звільненням йому завдано моральну шкоду, яка полягає в його душевних стражданнях. Він вимушений доводити незаконність свого звільнення, в результаті чого постійно перебуває в стресовому стані та погіршився стан його здоровя.

Позивач просив, поновити його на роботі електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП. Стягнути з Ставищенського ЖКП на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2015 року, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ІІІ розряду Ставищенського житлово-комунального підприємства. Стягнуто з Ставищенського житлово-комунального підприємства на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2015 року по день винесення рішення про його поновлення на роботі в сумі 4 712 грн 95 коп, моральну шкоду в сумі 500 грн. Стягнуто з Ставищенського житлово-комунального підприємства на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 487 грн 20 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Ставищенське житлово-комунальне підприємства просить рішення суду першої інстанції скасувати, та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для вирішення справи.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року рішення Ставищенського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 07 травня 2012 року, був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ІІІ розряду Ставищенського ЖКП; 07 травня 2012 року був укладений строковий трудовий договір, у подальшому договір продовжений, який діяв до моменту звільнення позивача. Робочий час у позивача був встановлений з 8 год. по 17 год. 15 хв. ОСОБА_2 виконував завдання на дільниці водопостачання даного підприємства. Позивач був підпорядкований начальнику Ставищенського ЖКП ОСОБА_3, виробниче підпорядкування - начальнику (майстру) дільниці водопостачання ОСОБА_7, а додаткове підпорядкування - головному інженеру, інженеру-енергетику ОСОБА_5 З інструкцією електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП, затвердженої 31 березня 2015 року начальником Ставищенського ЖКП ОСОБА_3 ОСОБА_2 був ознайомлений 31 березня 2015 року.

Судом встановлено, що 01 липня 2015 року начальником Ставищенського ЖКП був виданий наказ за № 101 про службове розслідування щодо порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 (а.с. 63).

Як видно із акту № 3 від 03 липня 2015 року, електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП ОСОБА_2 30 червня 2015 року з 13 год. 00 хв. до 16 год. 30 хв. був відсутній на робочому місці, а не на роботі. (а.с. 64-65). Комісією було встановлено, що ОСОБА_2, виходячи за межі повноважень, одноосібно вирішив, що він має право покидати роботу для вирішення надуманих завдань. Проте, вищевказаною комісією не було перевірено та встановлено, чи був дійсно позивач на території гуртожитку по вул. Куницького,5, в смт. Ставище, який як визнано сторонами обслуговується Ставищенським ЖКП та чи виконував разом з ОСОБА_6 електротехнічні роботи, враховуючи, що пунктом 2 Інструкції електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП (а.с. 47-49) передбачено, що електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування (позивач) при виробничій необхідності виконує інші роботи по ремонту та обслуговуванню енерго (електро) обладнання підприємства.

Судом встановлено, що 07 липня 2015 року начальник Ставищенського ЖКП звернувся з поданням до голови первинної профспілкової організації Ставищенського ЖКП про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 у звязку з порушенням трудової дисципліни. (а.с. 12-16).

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації Ставищенського ЖКП від 10 липня 2015 року обґрунтовано відмовив у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, що підтверджується копією висновка (а.с. 17).

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

У аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі N 6-119цс15 встановлено, що до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України). За аналогією правило частини 7 статті 43 КЗпП України та частини 6 статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною четвертою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників, членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності.

ОСОБА_2 15 липня 2015 року був звільнений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування дільниці водопостачання Ставищенського ЖКП за п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин, що підтверджується копією наказу начальника Ставищенського ЖКП № 109 (а.с. 96-98).

Згідно із ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган може розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд першої нстанції, вірно дійшов висновку що звільняючи ОСОБА_2 з вищевказаної посади, начальник Ставищенського ЖКП не врахував при цьому, що поняття "робоче місце", яке відповідно до п. 3 ст. 29 зазначеного Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов'язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором визначити працівникові, не є тотожним поняттю "робота", що вжито у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП для визначення поняття прогулу.

Таким чином, оскільки закон не визначає прогулом відсутність працівника більше трьох годин підряд на робочому місці, оскільки позивач виконував роботи по електрообладнанню в гуртожитку, розташованому по вул. Куницького, 5 в смт. Ставище, який входить в обслуговування Ставищенського ЖКП, він був на роботі, але був відсутній на робочому місці. У зв'язку з цим, у такому випадку до працівника не можна застосовувати норми законодавства про працю в частині звільнення за вчинення працівником прогулу.

Крім того, профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Ставищенського ЖКП було встановлено, що ОСОБА_2 30 червня 2015 року працював у гуртожитку, який обслуговується Ставищенським ЖКП, тобто був на робочому місці, тому начальник Ставищенського ЖКП при вирішенні питання про звільнення позивача з вищенаведених підстав не мав права не взяти до уваги рішення даного профспілкового комітету, оскільки воно є обгрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи при цьому суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до довідки Ставищенського ЖКП від 26 серпня 2015 року №50 середньоденна заробітна плата за два останні повні місяці роботи перед звільненням становить 114,95 грн. (а.с. 116).

Звільнення позивача відбулося 15 липня 2015 року, у липні кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 12 днів, у серпні 20, у вересні 9, при цьому загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу за період з 16 липня 2015 року по 11 вересня 2015 року складає 41 день.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми з часу його безпідставного звільнення з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ІІІ розряду Ставищенського ЖКП 16 липня 2015 року по день винесення рішення у розмірі 4712 грн. 95 коп. (41 х 114,95 коп.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗПп України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові проводиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, № 1 від 27.02.2009 р.), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у спорі з трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500 грн., оскільки позивач свої трудові обовязки виконував сумлінно, жодного разу його не було піддано дисциплінарному стягненню, а незаконне звільнення з посади призвело до моральних страждань, порушило нормальні звязки з оточуючими, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, позивачем не надано докази того, що в результаті його звільнення відбулося погіршення стану його здоровя.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу Ставищенського житлово-комунального підприємства відхилити.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Є.М. Суханова

ОСОБА_8