Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/6066/14-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С.М.
Категорія 59 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2В

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», третя особа Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Житомирі, про відшкодування шкоди,

встановив:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Після уточнення позовних вимог просив стягнути з Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (надалі ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед»)на його користь втрачений заробіток в сумі 15266 грн. 97 коп. та компенсацію за його несвоєчасну виплату в розмірі 28096 грн.05 коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 04.07.1997 року працював на підприємстві «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» в якості торгового представника відділу продажу. 21 серпня 1997 року під час виконання трудових обовязків він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримав виробничу травму. Рішенням медико-санітарної комісії від 26.05.1998 року встановлено ступінь втрати ним професійної працездатності 60% та визнано його інвалідном ІІ групи. Проте, в порушення вимог Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій в установах та організаціях, відповідач не здійснив розслідування нещасного випадку та не склав акт форми Н-1, в результаті чого йому своєчасно не було нараховано і виплачено втрачений заробіток. Лише на виконання рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03.06.2013 року відповідач склав акт форми Н-1 від 08.08.2013 року №01-13 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, на підставі якого Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Житомирі почали проводитись страхові виплати. Позивач вважав, що за період до 2001 року відповідач має відшкодувати втрачений ним заробіток а також виплатити компенсацію за його несвоєчасну виплату.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 12.12.2014 року позов було задоволено. Стягнуто з ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 15 266 грн.97 коп., а також компенсацію втрати частини грошових доходів через порушення строків їх виплати у сумі 28 096 грн. 05 коп.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 26.12.2014 року стягнуто з ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» в дохід держави судовий збір в сумі 433 грн. 63 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.02.2015 року апеляційну скаргу ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» відхилено, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12.12.2014 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2016 року касаційну скаргу ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12.12.2014 року та ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 09.02.2015 року скасовані, а справа направлена на новий розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 06.06.2016 року позов ОСОБА_3 до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», третя особа Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Житомирі про відшкодування шкоди залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та зясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог. На думку апелянта, суд першої інстанції належним чином не оцінив обставин, за яких був складений акт форми Н-1 та не дав належної оцінки доказам у справі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 04 липня 1997 року ОСОБА_3 обіймав посаду торгового представника відділу продажу Житомирської філії підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед»,правонаступником якого є ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача, а також копіями наказів по підприємству (а.с. 35,126,127).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 03 червня 2013 року встановлено, що 21 серпня 1997 року за участю позивача сталася ДТП, внаслідок якої останній під час виконання ним своїх трудових обов'язків отримав виробничу травму.

Зазначеним рішенням зобов'язано відповідача скласти акт про нещасний випадок на виробництві відповідно до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1232 (а.с. 41).

Із змісту акта форми Н-1 від 08 серпня 2013 року №01-13 вбачається, що 21 серпня 1997 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем відповідача під час виконання трудових обов'язків потрапив у ДТП, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження. Причинами нещасного випадку визначено порушення позивачем правил дорожнього руху та недоліки під час навчання безпечним прийомам праці, у тому числі відсутність проведення інструктажу, відсутність проведення медичного обстеження (а.с. 6-9).

У зв'язку з отриманою виробничою травмою ОСОБА_3 за висновком МСЕК від 26 травня 1998 року визнаний інвалідом ІІ групи та визначено ступінь втрати ним професійної працездатності у розмірі 60%. З 10 грудня 2011 року позивачу була встановлена інвалідність ІІІ групи (а.с. 11,12,41).

Акт про нещасний випадок на виробництві вперше був складений відповідачем 21 серпня 1997 року, проте в ньому було зазначено, що нещасний випадок трапився тільки за вини позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що як передбачено ст.455 ЦК Української РСР в редакції 1963 року в разі заподіяння каліцтва або ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Відповідно до ст. 456 ЦК Української РСР та п.1 Правил (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Відшкодування шкоди на час встановлення стійкої втрати працездатності проводилось власником на підставі зазначених вимог Закону та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, а з 01 квітня 2001 року - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,які спричинили втрату працездатності».

Із роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що при поданні заяви про відшкодування шкоди після закінчення трьох років із дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку… присудження виплат провадиться з дня звернення з такими вимогами.

За вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Саме у зв»язку із недотриманням судами зазначених положень були скасовані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ судові рішення, постановлені в цій справі (а.с.65-68).

Згідно з ч.4 ст.338 ЦПК висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що право на отримання відшкодування шкоди позивач мав з часу встановлення стійкої втрати працездатності - з 26 травня 1998 року (первинний огляд у МСЕК, якою встановлено 60% втрати професійної працездатності).

У вересні 1998 року позивач звертався до суду із вимогами про стягнення одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди. Проте, ухвалою суду від 19.04.1999 року у зв»язку з відмовою від позову провадження у справі було закрито (а.с.64-70).

Лише у травні 2012 року позивач знову звернувся до суду із вимогою про встановлення факту отримання виробничої травми та зобов»язання скласти акт про нещасний випадок на виробництві згідно із законом (а.с.41).

Предметом спору в даній справі є втрачений заробіток, на який претендує позивач, за період з травня 1998 року по липень 2001 року та компенсація за його несвоєчасну виплату (а.с.148-151).

Проте, зазначені виплати стосуються періоду поза межами зазначеного вище трирічного строку.

Крім того, матеріалів справи вбачається, що з грудня 2011 року Відділенням виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Житомирі провадяться страхові виплати позивачеві (а.с.176). Розмір цих виплат позивачем не оспорюється.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову не було. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313,315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: