Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 318/2972/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
№ провадження 22-ц/778/1521/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07" липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кам'янсько-Дніпровський районний сектор управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення без надання іншого жилого приміщення та

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кам'янсько-Дніпровського нотаріального округу Железняк Ольга Іванівна, Кам'янсько-Дніпровське районне управління юстиції у Запорізькій області, Управління Держгеокадастру у м. Енергодар, про визнання правочинів удаваними, визнання житлового будинку та земельної ділянки сумісним майном подружжя, розподіл майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Кам'янсько-Дніпровський районний сектор управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначала, що з 04 вересня 1999 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають двох дочок - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі, на підставі договорів дарування від 02 березня 2009 року прийняла в дар від своєї бабусі ОСОБА_4 та стала власником житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій зазначений будинок розташований, і земельної ділянки площею 0,0700 га за цією ж адресою, для ведення особистого селянського господарства.

У подарований їй будинок ОСОБА_2 та їх діти поселилися та були зареєстровані в якості членів її сім»ї.

В подальшому спільне життя з ОСОБА_2 не склалось, 13 червня 2015 року вона пішла від чоловіка, залишивши свій будинок, вимушена винаймати житло для проживання.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком, не пускає її до житла, створюючи перешкоди у спілкуванні з дітьми, які залишилися там проживати, остаточно просила суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном - будинком АДРЕСА_2 і з передбачених ст. 116 ЖК України підстав виселити ОСОБА_2 з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який у ході розгляду справи уточнював, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Кам'янсько-Дніпровського нотаріального округу Железняк О.І., Кам'янсько-Дніпровське районне управління юстиції у Запорізькій області, Управління Держгеокадастру у м. Енергодар, про визнання правочинів удаваними, визнання житлового будинку та земельної ділянки сумісним майном подружжя, розподіл майна.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 04 вересня 1999 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року .

У 2009 році їх родина разом з дітьми оселилася та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_2 У період з 2009 по 2013 рік у зазначеному будинку він зробив ремонт, у тому числі провів газопостачання та опалення, пробурив свердловину, здійснив прибудову та здійснив інші ремонтні роботи, утримує будинок і у теперішній час.

13 червня 2015 року ОСОБА_3 родину покинула, з місця проживання виїхала за адресою: АДРЕСА_1, де проживає з іншим чоловіком. Діти залишились проживати разом з батьком у спірному будинку.

Після виїзду ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2 де мешкала їх родина, він дізнався, що 02 березня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були укладені удавані договори дарування зазначеного будинку та земельної ділянки за цією адресою, оскільки фактично будинок та земельна ділянка загальною площею 0,32 га була придбані подружжям за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4, за спільні кошти у розмірі 40 000 грн., що складало еквівалент 7 000 доларів США, кошти передавалися продавцю у присутності свідків.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 32 га удаваними правочинами, визнати оспорюванні житловий будинок та земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 2/3 вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення.

Позовну заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1999 року, який був розірваний рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року(а.с.42). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - дочок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.100-101).

02 березня 2009 року на підставі договорів дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2 Запорізької області та земельні ділянки загальною площею 0, 32 га за вказаною адресою( а.с. 103-104).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання вказаного будинку та земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя, що були придбані у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу і підлягають поділу, як спільне майно, а не були подаровані ОСОБА_3, суд виходив з недоведеності доводів позивача за вказаним позовом щодо удаваності договорів дарування від 02.03.2009 року.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будинок та земельні ділянки фактично були придбані у ОСОБА_4 за 40 000 грн., а не подаровані останньою, ОСОБА_2 надано не було, висновок суду щодо недоведеності заявленого ним позову є обґрунтованим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Встановивши, що житловий будинок АДРЕСА_2, набутий ОСОБА_3 під час шлюбу на підставі договору дарування від 02.03.2009 року, являється її особистою власністю, суд, задовольняючи її позов щодо примусового виселення ОСОБА_2 з вказаного будинку, пославшись на норми ст. 391 ЦК України, ст.ст. 157, 116 ЖК України, виходив з доведеності неможливості проживання позивачки в одному будинку з колишнім чоловіком, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, чинить перешкоди у користуванні майном.

З вказаним висновком суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, у належний ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та неповнолітні діти подружжя поселилися у 2009 році в якості членів сім»ї власника будинку, що підтверджується і довідкою виконавчого комітету Новодніпровської сільської ради(а.с.102), ОСОБА_2 набув право користування цим жилим приміщенням і зареєстрував своє місце поживання за вказаною адресою 20.11.2010 року(а.с.94).

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім»ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування доводів щодо систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що роблять неможливим проживання ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_2, позивач посилалася на висновки Кам»янсько-Дніпровського РВ ГУМВС від 02.07.2015 року, Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області від 23.09.2015 року, постанову слідчого СВ Кам»янсько-Дніпровського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від19.10.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_2.(а.с.12,13,43).

Між тим, зазначені висновки та постанова містять лише дані про існування між колишнім подружжям спору щодо участі кожного із батьків у вихованні дітей, при цьому ніякої інформації щодо порушення ОСОБА_2 правил співжиття та застосування до нього заходів запобігання чи громадського впливу вони не містять, на що суд уваги не звернув.

Таким чином, задовольняючи вимоги ОСОБА_3 щодо виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_2 суд не врахував, що безспірних доказів, які свідчили про те, що ОСОБА_2 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України і до нього застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, по справі не надано, враховуючи, що висновки та постанова, на які послався суд, таких даних не містять.

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, застосування судом ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника ОСОБА_3 було безпідставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог ОСОБА_3 слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири(будинку) не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім»ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції , ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст.ст. 156, 157 ЖК України.

Керуючись ст.ст.307,309,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року по даній справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення без надання іншого жилого приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: