АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Сальникова Н.М.
№22-ц/796/5447/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №752/1935/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И Л А

02 лютого 2015 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави.

У мотивування вимог посилався на те, що 28.09.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №2706/0907/64-376, згідно умов якого відповідач отримала кредит у сумі 11270 доларів США для придбання автомобіля та взяла на себе зобов'язання повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 28.09.2014 року зі сплатою 12,50 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором ОСОБА_2 передала у заставу автомобіль: тип ТЗ - легковий седан; марка - Chevrolet; модель - Аveо; номер кузова - НОМЕР_2; д.р.н. НОМЕР_1, який належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 27 вересня 2007 рок УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

Обтяження на вказаний автомобіль було зареєстровано банком.

Згідно Договору застави вартість заставленого автомобіля за домовленістю сторін складала 70900 грн.

Через неналежне виконання умов Договору у відповідача станом на 16.09.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 116 901,32 грн, яка складається з:

- заборгованості по основній сумі - 64236,55 грн;

- заборгованості за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 16001,70 грн;

- нарахованих відсотків на дату подачі позову - 13 226,53 грн;

- пені за несвоєчасно виконані зобов'язання - 21509,45 грн;

- 3% річних від простроченої суми - 1927,09 грн.

02.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено Договір факторингу №11, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги, що виникло з Кредитного договору та Договору застави.

Через неналежне виконання зобов'язань, забезпечених заставою, позивач набув право стягнути заборгованість та задовольнити свої вимоги за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмету забезпечувального обтяження та укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем від імені боржника, що передбачено статтями 26, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

З урахуванням наведеного просив суд:

- у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (, місцезнаходження: вул. Костянтинівська, буд. 15, корп. А, м. Київ, 04071) на предмет застави - автомобіль: тип ТЗ - легковий седан; марка - Chevrolet; модель - Аveо; номер кузова - НОМЕР_2; д.р.н. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 27 вересня 2007 рок УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, шляхом продажу вказаного автомобіля та укладення від імені ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» () договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем (в особі уповноваженого представника ТОВ «Вердикт Фінанс»);

- надати (визнати) право ТОВ «Вердикт Фінанс» (в особі його уповноваженого представника) підписувати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаного автомобіля під час його укладання з іншою особою покупцем;

- витребувати у ОСОБА_2 автомобіль: тип ТЗ - легковий седан; марка - Chevrolet; модель - Аveо; номер кузова - НОМЕР_2; д.р.н. НОМЕР_1, який належить їй на праві власності, та передати у володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (, місцезнаходження: вул. Костянтинівська, буд. 15, корп. А, м. Київ, 04071);

- надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» () (в особі його уповноваженого представника) право (повноваження) вчиняти від імені ОСОБА_2 усі дії, необхідні для зняття вказаного автомобіля з обліку за місцем звернення у одному з Центрів надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів у відповідності до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим Постановою КМУ від 7 вересня 1998 р. N1388, в тому числі повноваження на звернення із письмовою заявою про зняття з обліку, на звернення із письмовою заявою про видачу нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, на отримання акту огляду вказаного автомобіля, на отримання нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на підпис зазначених заяв, на пред'явлення вказаного автомобіля для огляду;

- стягнути з відповідача понесені судові витрати на користь позивача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково.

Звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (, місцезнаходження: вул. Костянтинівська, буд. 15, корп. А, м. Київ, 04071) на предмет застави - автомобіль: тип ТЗ, легковий седан, марка Chevrolet Аveо, кузов НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 27.09.2007 рок УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, шляхом продажу вказаного автомобіля та укладення від імені ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (в особі уповноваженого представника) договору купівлі-продажу з іншою особою.

Надано право Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (в особі уповноваженого представника) підписувати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля тип ТЗ, легковий седан, марка Chevrolet Аveо, кузов НОМЕР_2, під час його укладання з іншою особою покупцем.

Надано право Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (в особі уповноваженого представника) вчиняти від імені ОСОБА_2 усі дії, необхідні для зняття з обліку автомобіля тип ТЗ, легковий седан, марка Chevrolet Аveо, кузов НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» судовий збір у сумі 1 169 грн 01 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ «Вердикт Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

Зазначає, що з ст. 1 Закону України «Про заставу» випливає, що заставодержатель має переважне право на майно, яке перебуває у нього в заставі, тобто, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, заставодержатель має право звернення стягнення на заставлене майно.

Так, оскаржуваним рішенням ТОВ «Вердикт Фінанс» надано право продажу заставного автомобіля та укладення від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в особі уповноваженого представника позивача, але відмовлено в задоволенні позовної вимоги щодо витребування заставного автомобіля, яка є похідною від задоволених позовних вимог.

Відповідач не забезпечує доступ позивачу до автомобіля, який з усіма приналежностями (комплектом ключів, державними номерними знаками, свідоцтвом про реєстрацію) знаходиться у неї.

Саме через відсутність у володінні ТОВ «Вердикт Фінанс» автомобіля з усіма приналежностями до нього позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на продаж та передати автомобіль покупцю на виконання вимог ст. 655, ч. 2 ст. 662 ЦК України.

На додаток, правовою підставою для необхідності ухвалення похідних вимог від задоволених виступає ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Так, позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу, в якій вимагалося виконати порушене зобов'язання або передати у володіння товариства заставний автомобіль для його реалізації разом із довіреністю на право підпису та зняття автомобіля з обліку та усіма приналежностями до автомобіля: комплектом ключів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та номерними знаками.

Проте, відповідач проігнорувала направлену вимогу товариства та автомобіль не передала, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Вказує, що 02 лютого 2012 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ПАТ «Сведбанк» укладено Договір факторингу №11.

Так, згідно з листом-повідомленням від 01 листопада 2011 року №1097 банк не повідомляв про відступлення прав вимоги заборгованості за кредитним договором, оскільки в ньому не міститься інформація про укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» Договору факторингу, не має даних про отримання відповідачем повідомлення про заміну кредитора, а тому висновок судді про те, що заборгованість за Кредитним договором не звільняє ОСОБА_2 від обов'язку виконати взяте зобов'язання є передчасним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, Договір факторингу №11 від 02 лютого 2012 року є укладеним з порушенням норм національного законодавства України, що призвело до порушення прав та інтересів апелянта,

Очевидно, що відповідач не була повністю проінформована з приводу Договору факторингу №11 від 02 лютого 2012 року, не була попереджена банком про підписання даного Договору, не могла реально оцінити правові наслідки, які настали в результаті підписання даного Договору.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив наявність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання та, вирішивши питання про заміну сторони у зобов'язанні, дійшов передчасного висновку про наявність у ТОВ «Вердикт Фінанс» правових підстав для набуття прав кредитора.

Також, судом було проігноровано клопотання про застосування позовної давності як загальної, так і спеціальної.

Згідно п. 3.3 Кредитного договору проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісячно в період з «01» до «10» числа, а також одночасно з остаточним погашенням кредиту - за останній місяць користування кредитом на рахунок процентів НОМЕР_4 через касу банку.

Відповідно до обов'язкових для всіх судів України правових позицій у справах, що виникають із кредитних правовідносин, сформулюваних у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року справа №6-116цс 13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Щодо заборгованості у розмірі 116 901,32 грн звертає увагу на те, що:

- згідно з Витягом з Договору факторингу №11 від 02.02.2012 року загальна сума права вимоги становить 88 580,85 грн;

- відповідно до листа ПАТ «Сведбанк» №1097 від 01.11.2011 року прострочена заборгованість складає 46 443,45 грн.

Отже, є незрозумілим звідки за три місяці сума збільшилася понад два рази.

До того ж, заборгованість за Договором факторингу складає 88 580,85 грн, а станом на момент звернення до суду 03.02.2015 року - 116 901,32 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» підлягає задоволенню в повному обсязі, а апеляційна скарга ОСОБА_2, подана представником ОСОБА_3, підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №2706/0907/64-376, згідно п. 1.1, 1.3, 1.4 якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі 11 270 доларів США на строк з «28» вересня 2007 року по «28» вересня 2014 року та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором; позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом; кредитні кошти призначені для придбання нового автомобіля. (а.с. 14-22 т. 1)

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного Договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, являється застава автомобіля марки Chevrolet Аveо, 2007 року випуску, кузов (шасі) НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_6.

28 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено Договір застави №2706/0907/64-376-Z-1, за умовами якого на забезпечення виконання Кредитного договору №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року ОСОБА_2 передає в заставу заставодержателю належне їй на праві власності рухоме майно, а саме: автомобіль марки Chevrolet, модель Аveо SF69Y, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_7, державний реєстраційний НОМЕР_1; предмет застави належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 27.09.2007 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві. (а.с. 23-25 т. 1)

02 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено Договір факторингу №11, за яким клієнт, тобто ПАТ «Сведбанк», відступає факторові, тобто ТОВ «Вердикт Фінанс», свої права вимоги заборгованості по Кредитних договорах від боржників, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. (а.с. 42-45 т. 1)

Згідно Витягу з Договору факторингу №11 від 02.02.2012 року загальна сума права вимоги, що відступається за Кредитним договором №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року, становить 88 580,85 грн. (а.с. 41 т. 1).

Договір про відступлення права за договором застави сторони уклали та нотаріально посвідчили 02 лютого 2012 року. (а.с.201-203 т.2)

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що згідно з листом-повідомленням від 01 листопада 2011 року №1097 банк не повідомляв її про відступлення прав вимоги заборгованості за кредитним договором. Крім того, не має даних про отримання відповідачем повідомлення про заміну кредитора, як і відсутні відомості попередження її банком про підписання Договору факторингу.

Такі посилання апелянта не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За положеннями ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є новим кредитором у зобов'язанні, до якого перейшли всі права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу.

До того ж, підписанням Кредитного договору №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року ОСОБА_2 погодилась, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору, а також по угодах, пов'язаних із забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, третій особі без згоди позичальника (п. 10.5 кредитного договору). (а.с. 19 т. 1)

Щодо листа-повідомлення №1097 від 01 листопада 2011 року, отриманого ОСОБА_2 від ПАТ «Сведбанк», то даним листом банк повідомив відповідача про розмір простроченої заборгованості, запропонував погасити заборгованість і попередив, що у випадку непогашення заборгованості банк залишає за собою право прийняти рішення про передачу права вимоги по Кредитному договору іншому кредитору. Даний лист був направлений до укладення Договору факторингу №11 від 02.02.2012 року. (а.с. 201 т. 1)

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_3, що суд першої інстанції не перевірив наявність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання.

Так, за приписами ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Із вказаної статті випливає, що для укладення договору факторингу слід з'ясувати хто може бути фактором, а хто - клієнтом.

Зазначене свідчить, що наявність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання встановленню не підлягає.

24.06.2010 року ТОВ «Вердикт Фінанс» зареєстровано як фінансова установа, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія ФК №255 від 24.06.2010 року. (а.с. 40 т. 1)

Відповідно до Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія ФК №255 ТОВ «Вердикт Фінанс» має право здійснювати факторинг без отримання ліцензій та/ або дозволів. (а.с. 47 т. 1)

Отже, ТОВ «Вердикт Фінанс» має право здійснювати факторингові операції.

Звертаючись до суд з позовом 02.02.2015 року, позивач вказав, що станом на 16.09.2013 року в ОСОБА_2 утворилась заборгованість у розмірі 116 901,32 грн, яка складається з:

- заборгованості по основній сумі - 64236,55 грн,

- заборгованості за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 16001,70 грн:

- нарахованих відсотків на дату подачі позову - 13 226,53 грн;

- пені за несвоєчасно виконані зобов'язання - 21509,45 грн;

- 3% річних від простроченої суми - 1927,09 грн.

04 лютого 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала клопотання про застосування загальної та спеціальної позовної давності до заявлених позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс». (а.с. 197-200 т. 1)

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання зобов'язань за даним Договором (п. 10.6 Кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 28 вересня 2014 року (п. 1.1 Кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця з 01 числа до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (Додаток №1 до Кредитного договору) і для процентів за користування кредитом (п. 3.3 Кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк 28 вересня 2014 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, згідно з умовами Кредитного договору та Додатку №1 позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків погашення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом повинно здійснюватись позичальником частинами з 01 числа до 10 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі №6-20цс14.

Відповідач просила застосувати строк позовної давності.

Суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов висновку про задоволення позову без застосування строку позовної давності при визначенні розміру заборгованості, що не відповідає вимогам закону, тому рішення суду в частині визначення заборгованості підлягає зміні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 здійснила останній платіж 11 вересня 2009 року, після чого перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим з у неї утворилась заборгованість за кредитним договором.

У свою чергу ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувся в суду з позовом до неї 02 лютого 2015 року, в якому просив стягнути заборгованість станом на 16.09.2013 року. (а.с. 29-35 т. 1)

Таким чином, з відповідача на користь позивача стягненню підлягає заборгованість по основній сумі кредиту, процентах за користування кредитом з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року.

Згідно листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» КараченцеваА.Ю. вих. №696 від 01 липня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком по Кредитному договору №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року станом на дату відступлення права вимоги 02.02.2012 року складає:

- строкова заборгованість по тілу кредиту - 4302 доларів США;

- прострочена заборгованість по тілу кредиту - 3737,92 доларів США;

- строкова заборгованість за процентами - 89,79 доларів США;

- прострочена заборгованість за процентами - 1913 доларів США;

- заборгованість по пені - 1077,17 доларів США. (а.с. 167-168 т. 2)

Згідно Додатку до Договору факторингу №11 від 02.02.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив право вимоги на суму заборгованості, переведеної з долара США на гривню, враховуючи, що станом на 02.02.2012 року 1 долар США еквівалентний 7,9897 грн. (а.с. 169 т. 2)

Зазначене свідчить, що розмір строкової заборгованості по тілу кредиту та строкової заборгованості за процентами, який відступався 02.02.2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс», у валюті гривня становить 4302 * 7,9897 = 34371,69 грн та 89,79 * 7,9897 = 717,39 грн.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 по основній сумі кредиту, процентах за користування кредитом становить 35089,08 грн = (4302 доларів США + 89,79 доларів США) * 7,9897 грн).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Вердикт Фінанс» також просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року в розмірі 13 226,53 грн. (а.с. 29 т. 1)

При цьому, відсотки обчислює із заборгованості по основній сумі кредиту 64 236,55 грн.

Однак, як вказано вище, стягненню з відповідача підлягає лише строкова заборгованість по тілу кредиту в розмірі 34 371,69 грн, відтак відсотки за користування кредиту слід обчислювати із врахуванням даної суми.

Відповідно до Кредитного договору №2706/0907/64-376 від 28 вересня 2007 року позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Згідно із п. 3.2 Кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Кількість днів у році приймається - 360.

Таким чином, відсотки за користування кредитом слід обчислювати з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року з урахуванням суми 34 371,69 грн, 12,5 % річних та 360 днів у році.

Отже, з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року проценти за користування кредитом становлять 7077,2 грн, а тому вказана сума відлягає стягненню з ОСОБА_2

У рішенні суд першої інстанції зазначає, що 3% річних від простроченої суми складають 1927,09 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляд цивільних і кримінальних справ в п. 18 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, норма ст. 625 ЦК України про стягнення трьох відсотків річних та суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання не є фінансовою (економічною) санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому 3 % річних та індекс інфляції нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним ( чи звільнення його від сплати) неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Як зазначено вище, строкова заборгованість по тілу кредиту складає 34371,69 грн, а тому 3% річних слід обчислювати з даної суми.

Отже, 3% річних від простроченої суми з 17.09.2013 року по 16.09.2013 року становлять 1036 грн.

Щодо застосування строку позовної давності до пені колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.3.6. Кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник повинен сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, ТОВ «кредит Фінанс» просив стягнути пеню в розмірі 13 166,85 грн з 17.09.2012 року по 16.09.2013 року. (а.с. 29-35 т. 1)

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 02 лютого 2015 року (а.с. 79 т. 1), а просив стягнути пеню станом на 16.09.2013 року.

Отже, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені за період з 17.09.2012 року по 16.09.2013 року в розмірі 13 166,85 грн.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_2 становить 43 202,28 грн, з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 34 371,69 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом - 717,39, відсотки за користування кредитом з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року - 7077,20 грн, 3% річних від простроченої суми - 1036 грн.

За змістом ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення виконання зобов'язань і в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок майна переважно перед іншим кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно положень ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.(ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України)

У пункті 6.1.3 Кредитного договору зазначено, що банк має право звернути стягнення на майно позичальника відповідно до чинного законодавства України у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за цим Договором. (а.с. 17 т. 1)

Спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким зокрема встановлено судовий та позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» зареєструвало в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. (а.с. 27 т. 1)

Однією із процедур, передбачених ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. (п. 2 ч. 1 цього Закону).

Таким чином, право обтяжувача на продаж забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем може буди передбачено (надано) рішенням суду.

Окрім того, пунктом 14 Договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави може відбутися будь-яким із способів на вибір заставодержателя, в тому числі, шляхом безпосереднього звернення заставодержателя до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави та обрання способу реалізації, в тому числі із застосуванням однієї із процедур, передбачених пунктами 1) та 2) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». (а.с. 24 т. 1)

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Повідомленням від 01.07.2013 року позивач попередив відповідача про порушення зобов'язань за Кредитним договором та про погашення заборгованості (дане повідомлення та докази відправки знаходяться в матеріалах справи). (а.с. 36-40 т. 1)

Проте, відповідач вказану вимогу проігнорував, прострочену заборгованість не погасив і не передав позивачу в заклад предмет застави.

Відповідно ч. 1 ст. 620 ЦК України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Згідно із ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом тридцяти днів зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, він зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати йому предмет обтяження у володіння. Якщо боржник не виконує обов'язок щодо передачі предмета застави обтяжувачу, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, за змістом цієї норми матеріального права передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду відповідно до вимог чинного законодавства, яким визначено обов'язок боржника, у володінні якого перебуває предмет застави, на вимогу обтяжувача негайно передати йому предмет обтяження у володіння.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування автомобіля та передання його у володіння позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження, проте суд першої інстанції також не звернув на це увагу та не зазначив у рішенні суду загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявленої вимоги.

У іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 253, 256, 257, 261, ч. 4 ст. 267, ч. 1, 2 ст. 509, ст. 526, 572, 589, 610, 611, ч. 1 ст. 620, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 626, ст. 629, ч. 1 ст. 1050, 1054, 1077, 1078, 1079, 1081, ч. 1, 2 ст. 1082 ЦК України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року в частині звернення стягнення на предмет застави змінити, виклавши в такій редакції:

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (, місцезнаходження: вул. Костянтинівська, буд. 15, корп. А, м. Київ, 04071) за Кредитним договором №2706/0907/64-376 від 28.09.2007 року в розмірі 43 202,28 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 34 371,69 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом - 717,39, відсотки за користування кредитом з 02.02.2012 року по 16.09.2013 року - 7077,20 грн, 3% річних від простроченої суми - 1036 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль: тип ТЗ, легковий седан, марка Chevrolet Аveо, кузов НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 27.09.2007 рок УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, шляхом продажу вказаного автомобіля та укладення від імені ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (в особі уповноваженого представника) договору купівлі-продажу з іншою особою.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування автомобіля та передання його у володіння ТОВ «Вердикт Фінанс» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2 про витребування автомобіля та передання його у володіння ТОВ «Вердикт Фінанс» задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 автомобіль: тип ТЗ - легковий седан; марка - Chevrolet; модель - Аveо; номер кузова - НОМЕР_2; д.р.н. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності, та передати у володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (, місцезнаходження: вул. Костянтинівська, буд. 15, корп. А, м. Київ, 04071).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва