АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6960/16 Справа № 200/688/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 11.06.2014 року, приблизно о 12 год. 35 хв., керуючи транспортним засобом «Шевролет «Авео», державний номерний знак НОМЕР_1, він рухався по Донецькому шосе у Дніпропетровській області поблизу заправки «WOG», де був зупинений інспектором ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ГУ МВС України в Дніпропетровській області, який попросив його надати для огляду посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційні документи на транспортний засіб. На прохання дізнатись причину зупинки, інспектор повідомив, що він перетнув подвійну суцільну смугу на дорозі, чим порушив правила дорожнього руху.

Після спору стосовно порядку предявлення документів, працівник ДАІ пішов у невідомому напрямку, дозволивши йому продовжувати рух транспортного засобу. При цьому протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо нього інспектором складений не був.

Позивач зазначає, що у подальшому він випадково дізнався, що стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та 11.06.2014 року винесено постанову серія ПС1 № 196982 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КупАП і накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 883 грн., а у випадку несплати ним штрафу у встановлений законодавством строк стягненню підлягає штраф у розмірі 1666 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою від 11.06.2014 року позивач оскаржив її до суд і постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.09.2015 року, яка набрала законної сили 22.09.2015 року, постанову від 11.06.2014 року було скасовано.

Однак, за цією постановою інспектора ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району, підпорядкованого ГУ МВС України в Дніпропетровській області, було відкрито виконавче провадження та звернуто стягнення на його доходи, як боржника.

Так, постановою державного виконавця про звернення стягнення на доходи від 07.11.2014 р. з його заробітної плати було утримано на користь держави суму в загальному розмірі 1859,75 грн., з яких: штраф - 1666 грн., виконавчий збір -166,60 грн., витрати на проведення виконавчих дій 27,15 грн., чим йому завдано матеріальної шкоди.

У звязку з викладеним, та в силу норм ч.1 ст. 23 ЦК України, ч.1 ст. 1166 ЦК України, ч.1 ст. 1667 ЦК України, ст. 1174 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 1859,75 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також 3000 грн. моральної шкоди, що полягала у його постійних душевних хвилюваннях, спричинених неправомірними діями інспектора ВДАІ, стресі, відсутності душевного спокою, що істотно вплинуло на стан його здоровя та самопочуття /а. с. 1-3/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2016 року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних вимогах в повному обсязі / а. с. 26-31 /.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_2 і звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, неправильне застосування норм матеріального права, - просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі / а. с. 40-42 /.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, скасувавши рішення суду від 28.03.2016 року, та постановивши нове рішення про часткове задоволення позову, в силу ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції посилався на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», дійшовши висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, а також відсутності доказів завдання позивачеві моральної шкоди та наявності причинного-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправними діями відповідача, вини відповідача в її заподіянні, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні і цих позовних вимог.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою (серія ПС1 № 196982 від 11.06.2014 року) державного інспектора ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 позивача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення (не предявив та не передав для перевірки посвідчення водія і реєстраційні документи на транспортний засіб), передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 833 грн., й зазначено, що у разі несплати ним штрафу у встановлений ст. 307 КУпАП строк, стягненню підлягає подвійний розмір штрафу - 1666 грн. / а. с. 6, 75 /.

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 07.11.2014 року (ВП №44418448), в порядку примусового виконання вищевказаної постанови, звернуто стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 та постановлено, що утримані з нього кошти перерахувати в рахунок погашення штрафу за адміністративне правопорушення у сумі 1666 грн., а також в рахунок витрати виконавчого провадження 27,15 грн. і сплати виконавчого збору 166,60 грн., а всього 1859,75 грн. / а. с. 8 /.

Відповідно до довідки № 121 від 10.12.2015 р., виданої Комунальним закладом «Спеціальний дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) №40 «Вогник» Дніпродзержинської міської ради, де працює позивач, із заробітної плати ОСОБА_2 за період грудень 2014 року - квітень 2015 року було стягнуто на користь держави: штраф - 1666 грн., виконавчий збір - 166,60 грн., витрати на проведення виконавчих дій - 27,15 грн., а всього 1859, 75 грн. / а. с .9 /.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.09.2015 року, яка набрала законної сили 22.09.2015 року, постанову серії ПС1 № 196982 від 11.06.2014 року державного інспектора ВДАІ з обслуговування Дніпропетровського району ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 - скасовано / а. с. 7 /.

Відповідно ст. 20 ЗУ «Про міліцію» (який був чинним на момент виникнення правовідносин між сторонами) та примітки 1 до ст. 364 КК України інспектор ДАІ є представником державного органу виконавчої влади і є службовою особою, яка здійснює функції представника влади.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини які склалися між сторонами, щодо відшкодування шкоди, регулюються нормами ч. 1 ст.1174 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди з огляду на загальні підстави, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Оскільки має місце спеціальний делікт, то така шкода як виключення із загального правила відшкодовується незалежно від вини заподіювача, проте відповідальність без вини не звільняє від доведеності інших елементів цивільного правопорушення, як то шкоди, протиправної поведінки, причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою.

Як вбачається з вищевказаної постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.09.2015 року, яка була ухвалена після закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови державного інспектора ВДАІ від 11.06.2014 року, судом не вирішувалось питання, в порядку ч.2 ст. 162 КАС України, про поворот виконання скасованої судом постанови чи стягнення коштів, які були в свою чергу стягнені з позивача на підставі скасованої постанови, оскільки такі позовні вимоги при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_4 не заявлялись.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод чи інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогами вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судом в порядку цивільного або господарського судочинства.

Ухвалюючи 28.03.2016 року рішення по справі, суд першої інстанції не прийняв до уваги дійсні обставини справи та правовідносини, які виникли між сторонами, як і не прийняв до уваги те, що ОСОБА_2 просив суд відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду на підставі ст. ст. 23, 1166,1167,1174 ЦК України, оскільки позивач вважає, що заподіяну йому шкоду має відшкодувати держава / а. с. 1-3 /.

Колегія суддів вважає, що районний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», оскільки відповідач - Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області не відносяться до таких органів і вказаним законом регулюються питання щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, тощо, які не є предметом даного спору.

При вище викладених обставинах справи та виходячи з вище зазначених норм конституційного та матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1859,75 грн., спричиненої в результаті його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності відділом Державної автоінспекції з обслуговування Дніпропетровського району ГУ МВС України в Дніпропетровській області, є цілком доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню шляхом зобовязання Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, здійснити на користь ОСОБА_2 виплату цієї суми коштів.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів заважує на наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як розяснив Пленум Верховного суду України у пункті 3 постанови №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 10-1 вищевказаної постанови, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно ст. 56 Конституції України держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Спричинення позивачеві моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з характеру спірних правовідносин та глибини душевних страждань позивача, а тому з урахуванням всіх обставин справи у їх сукупності, вимог розумності і справедливості, вважає за можливе визначити розмір такої шкоди у 200 грн., здійснивши виплату яких зобовязана Державна казначейська служба України, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення від 28.03.2016 року підлягає скасуванню, в силу п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Зобовязати Державну казначейську службу України, за рахунок коштів Державного бюджету України, здійснити на користь ОСОБА_2 виплату у розмірі 1858,75 грн. (однієї тисячі вісімсот пятдесяти восьми гривень 75 коп.) у відшкодування матеріальної шкоди та 200 грн. (двохсот гривень) у відшкодування моральної шкоди спричинених в результаті незаконного притягнення до адміністративної відповідальності відділом Державної автоінспекції з обслуговування Дніпропетровського району ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а всього 2058,75 грн. (дві тисячі пятдесят вісім гривень 75 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: