Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування запису про державну реєстрацію та витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаний позовом, посилаючись на те, що на виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2013 року, відповідно до якого публічному акціонерному банку «Фінанси і кредит» (далі - ПАТ «Фінанси і кредит») було надано право на укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки, 04 жовтня 2013 року між ПАТ «Фінанси і кредит» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивачка вважала вказаний договір недійсним, оскільки лише 15 липня 2013 року вона отримала рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2013 року та 19 липня 2013 року подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 12 листопада 2013 року заочне рішення суду було скасовано та справа направлена до суду до суду на новий розгляд. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

Позивачка зазначала, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» продав належну їй квартиру на підставі рішення суду, яке на день укладення договору купівлі-продажу не набрало законної сили, тобто даний договір не може вважатися дійсним.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року, скасувати запис про державну реєстрацію майна та витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 вересня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та скасовано запис № 2726668 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційних скаргах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 просять зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що оскільки рішення суду, на підставі якого спірну квартиру було вилучено з володіння позивачки, у подальшому було скасовано судом з відмовою йому в позові, то квартира вибула з володіння ОСОБА_4 поза її волею і вона вправі витребовувати її від добросовісного набувача ОСОБА_5 за правилами ст. 388 ЦК України, оскільки зі скасуванням рішення суду втрачаються ті наслідки, які з нього випливають.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, безпідставні, оскільки у справі встановлено, що рішення суду примусово не виконувалось, а між банком і ОСОБА_5 було укладено цивільно-правовий договір.

Інші доводи касаційних скарг в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційних скарг не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик