У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до співвласників майнових паїв СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» в особі уповноважених ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на майно, за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29 грудня 2014 року між ним та власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1», в особі уповноважених осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, що знаходяться в спільній частковій власності та розташовані в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 зобов'язаний повністю сплатити вартість майна співвласникам майнових паїв, а уповноважені особи передати йому майно за актом приймання-передачі.

Після виконання умов договору позивачем було виготовлено технічну документацію на цегельний завод.

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до Реєстраційної служби Городенківського району управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про державну реєстрацію права власності на спірне майно, проте йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Вказував на те, що він позбавлений можливості оформити у встановленому порядку право власності на майно, що належить йому, у зв'язку з викупом майнових паїв та виділенням з пайового фонду в натурі, а відтак позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись спірним майном.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на майно, розташоване в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, а саме: цегельний завод загальною площею 3 481 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, водонасосну станцію площею 48,9 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, водонапірну башню площею 1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

У березні 2015 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу цегельного заводу, що був укладений 29 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказаний договір є таким, що суперечить чинному законодавству України, оскільки особи, які вказані у розділі 8 зазначеного договору, не є співвласниками майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, а згідно із сертифікатами їм належить лише майновий пай, виражений у грошовому еквіваленті.

Для оформлення спільної часткової власності співвласникам майнових паїв, після отримання майнових сертифікатів, необхідно укласти договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, який має бути підписаний кожним із співвласників або іншою особою на підставі доручення, посвідченого у встановленому законом порядку.

У порушення вимог порядку у договорі про спільне володіння користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, на підставі якого діяли уповноважені особи при укладанні спірного договору купівлі-продажу, відсутні підписи усіх співвласників майнових паїв. Крім того, головою сільської ради такі підписи не завірялись, довіреність на представництво інтересів усіх співвласників не видавалась та не посвідчувалась.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності від 29 грудня 2014 року був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, просив визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня2015 рокупозов ОСОБА_6 про визнання права власності на майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на цегельний завод загальною площею 3 481 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на водонасосну станцію площею 48,9 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на водонапірну башню загальної площею 1 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області.

У задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення позову ОСОБА_10

Визнано недійсним договір купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, укладений 29 грудня 2014 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які діяли на підставі договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що при розпаюванні майна колишніх колективних сільськогосподарських підприємств в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» за 582 особами було визнано право власності на майновий пай та видано відповідні сертифікати на частку у зазначеному об'єкті.

Відповідно до протоколу загальних зборів пайовиків цегельного заводу від 01 серпня 2010 року № 1 вирішено передати в оренду майно цегельного заводу ОСОБА_6 строком на 2 роки з правом викупу майнових паїв та обрано уповноважених осіб від пайовиків, з наданням права підпису вищевказаного договору оренди.

06 серпня 2010 року власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1», було укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідно до умов якого з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання договору, визначені уповноважені особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до повноважень яких входить представляти інтереси пайовиків при отриманні майна від КСП, укладенні договорів про передачу майна і від їх імені підписувати ці договори.

09 серпня 2010 року співвласники майнового комплексу цегельного заводу в особі вищезазначених уповноважених осіб уклали договір оренди майнового комплексу цегельного заводу з приватним підприємцем ОСОБА_6 строком на два роки.

ОСОБА_10, який є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай з вартістю частки 937 грн 48 коп., оспорював в судовому порядку вищенаведене рішення загальних зборів співвласників майна та договір оренди майнового комплексу, просив визнати їх недійсними. Проте, рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2011 року, яке набрало законної сили 13 липня 2011 року, у задоволенні його позовних вимог відмовлено.

Таким чином, майно майнового комплексу цегельного заводу перебувало в оренді ОСОБА_6 з 09 серпня 2010 року.

Згідно з п. 1.14 вищевказаного договору оренди орендар має виключне право на купівлю предмета договору оренди шляхом викупу майнових паїв у їх власників.

29 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та уповноваженими співвласників майна, що належить їм на праві спільної часткової власності, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності, відповідно до якого продавець надає покупцю майно, перелік якого надається в додатку 2 до вказаного договору, а покупець зобов'язується сплатити вартість цього майна (а. с. 7-16, т. 1).

Сторонами за договором купівлі-продажу майна від 29 грудня 2014 року виконані основні умови договору. Покупцем сплачено вартість майна, а уповноваженими особами передано майно.

29 грудня 2014 року був складений акт прийому-передачі майнового комплексу та обладнання цегельного заводу у приватну власність (а. с. 17, т. 1).

Після укладення договору купівлі-продажу майна ОСОБА_6 було виготовлено технічну документацію на цегельний завод, за даними якої майновий комплекс цегельного заводу складається з приміщення цегельного заводу, живильного цеху, вентиляційної шахти, адмінбудинку, навісів, вбиральні, водонапірної башні та водонасосної станції.

Рішенням Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області від 29 січня 2015 року присвоєно самостійні адреси об'єктам майнового комплексу цегельному заводу.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про державну реєстрацію права власності на цегельний завод.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_6 у державній реєстрації права власності на цегельний завод у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Скасовуючи рішення суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не було дотримано процедуру реєстрації майнових паїв та набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв, передбачену Порядком визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення та Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, зокрема, співвласникам майнових паїв не було виділено майно в натурі та не оформлено свідоцтво про право власності на вказане майно.

Ухвалюючи рішення в частині зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215, 640, 657 ЦК України, а тому вважав за можливе визнати його недійсним.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК Українинабуття права власності − це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсним може бути лише укладений правочин, тому необхідно недійсний правочин відрізняти від неукладеного. Недійсний - це такий правочин, який здійснився, але в силу наявних у нього недоліків не має правової сили, а породжує наслідки його недійсності. На відміну від недійсного, неукладений правочин ніколи не існував та існувати не міг, тому правової сили не має.

Оскільки момент вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу, відповідно до положень ст. ст. 657, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, у разі недодержання зазначених вимог закону правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, не встановив з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач вважає себе власником спірного майна, визнаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна недійсним залишив поза увагою те, що недійсним (нікчемним в силу закону) може бути визнаний лише укладений правочин, не перевірив чи було дотримано сторонами договору порядку щодо відчуження нерухомого майна за договором, не зазначив у рішенні норму права, яка встановлює недійсність такого правочину в силу закону.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова