АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 688/194/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1984/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар Філіпчук О.С.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання кредитного договору недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання кредитного договору недійсним. Мотивуючи тим, що укладений кредитний договір та укладені до нього додаткові угоди не містять детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом. Крім того, позивач вказав на ряд незаконних та протиправних операцій щодо нарахування та сплати кредиту, відсотків за кредитним договором. Зазначає, що у додатку № 2 до кредитного договору банк надав інформацію про реальну відсоткову ставку на рівні 14,58%. Протее, згідно проведених розрахунків на підставі формули, визначеної п.п.3.3 Постанови НБУ № 168, за результатами якої було встановлено, що реальна відсоткова ставка встановлена банком на рівні 16,23%. Посилалась на те, що якщо би їй було відомо про це на момент укладання договору, то не погодилася б на такі умови, а уклала б договір в іншому банку в гривні за такі ж відсотки. Вважає, що банк порушив її права на надання достовірної інформації, як споживачу фінансових послуг про умови кредитування. Наслідком цього є те, що вона як споживач позбавилася реальної можливості зробити свідомий вибір щодо необхідності кредитування у відповідному банку, водночас банк отримав реальну можливість отримати більший дохід, ніж передбачено кредитним договором, поклавши на неї додатковий тягар по оплаті кредиту, конвертації валюти, розмір якої збільшився більше ніж у п'ять разів. А тому, просила визнати недійсним кредитний договір в звязку з його укладенням під впливом обману з боку банку та застосування наслідків недійсності кредитного договору, визнати порушеним право позивача, як споживача фінансових послуг.

До розгляду справи по суті позивач подала заяву про зміну підстави позову, в якій просила суд визнати недійсним кредитний договір в звязку з наданням недостовірної інформації про споживчий кредит.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував норму права, яка підлягала застосуванню, а тому дане рішення суду не відповідає ст. 213 ЦПК України. Вказує, що при ухваленні рішення судом не був взятий до уваги той факт, що під час укладання кредитного договору банк надав їй недостовірну інформацію про розмір реальної процентної ставки.

В удовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про день, час і місце слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 28.08.2008 року між відкритим акціонерним банком «ОСОБА_3 ОСОБА_4» (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4») та ОСОБА_2 було укладеного кредитний договір №014/1322/82/1612 з відповідними додатками: додаток №1 Графік погашення кредиту, додаток №2 Сукупна вартість кредиту, додаток №3 Перелік комісій (тарифів) банку, інших фінансових зобовязань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту, за умовами якого остання отримала кредит для споживчих цілей у розмірі 100000 доларів США строком до 02.09.2018 року та сплатою 14,35 % річних (а.с. 159-175).

В подальшому, 20.07.2011 року до кредитного договору №014/1322/82/1612 було укладеного додаткову угоду, вiдповiдно до якої реструктуризовано заборгованiсть по кредиту та зменшено тимчасово розмiр щомiсячного платежу, змінено Графік платежу та Сукупну вартість кредиту (а.с. 176-182).

Згідно з п.15.4 кредитного договору, позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними і справедливими.

У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Йому розтлумачено та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника (п.15.5 договору).

Згідно з п. 15.7 кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «ОСОБА_3 банк ОСОБА_4» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування т сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується ознайомленням позичальника з умовами кредитування, які є невідємною частиною цього договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, достовірною та своєчасною.

Відповідно до статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору, до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору. Банк виконав належним чином взяті на себе обов'язки, перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції правильного встановив, що кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Графік погашення кредиту» та «Сукупна вартість кредиту», які підписані позивачкою та які містять повну інформацію стосовно умов кредитування (п. 15.7). А тому, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Безпідставним є посилання апелянта на висновок експерта № 1779/16-26 від 07.07.2016 року, відповідно до якого реальна відсоткова ставка, застосована банком під час укладення кредитного договору № 014/1322/82/1612 від 28.08.2008 року між ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» та ОСОБА_2 орієнтовно складає 16,32 % (а.с. 95-103), як доказ надання банком недостовірної інформації про розмір реальної процентної ставки.

Оскільки, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору.

Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча/підпис/ ОСОБА_5

Судді:/підписи/ ОСОБА_4

ОСОБА_6

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7 Провадження № 22-ц/792/1984/16

Доповідач Пєнта І.В. Категорія №27