АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6215/16 Головуючий 1 інст. Шишкін О.В.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Міненкової Н.О., Трішкової І.Ю.

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_2» до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2011 року позивач звернувся з позовом в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" за кредитним договором № 5693356 від 13.09.2007 року в загальному розмірі 497 409,13 дол. США та 945 675,58 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки № 5693450 від 30.09.2007 року шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" права власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року позов задоволено. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 серпня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та призначити справу до розгляду у загальному порядку і ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення та ухвала суду є незаконними, необґрунтованими, винесеними з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ПУМБ» відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника ФОП ОСОБА_5

Особа до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення на предмет іпотеки.

Позов про стягнення іпотеки подано до неналежного відповідача ОСОБА_1, який на час винесення оскаржуваного рішення не був власником предмета іпотеки. Згідно державного реєстру власником предмета іпотеки є ОСОБА_4, якого необхідно залучити до участі у справі у якості належного відповідача.

Станом на момент ухвалення рішення та до теперішнього часу у державному реєстрі відсутній запис про обтяження даного майна іпотекою, що є підтвердженням припинення договору іпотеки.

Вважає, що укладений 13 вересня 2007 року кредитний договір між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3 є нікчемним та договір іпотеки укладений на його забезпечення є також нікчемним, оскільки банк ввів в оману ОСОБА_3 щодо валюти та розміру у яких необхідно сплачувати проценти за користування кредитом.

В провадженні Дзержинського районного суду міста Харкова знаходяться справи за позовом ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору та за позовом ОСОБА_1Є про визнання припиненим договору іпотеки. Позивач неправильно визначив позовні вимоги ,тому вони не підлягають задоволенню.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» вказує, що відчуження/відсутність записів про державну реєстрацію іпотеки не впливає на дійсність укладеного між банком та відповідачем договору іпотеки та не свідчить про його припинення. Провадження у справі про визнання банкрутом ФОП ОСОБА_1 було припинено у звязку із затвердженням мирової угоди, реалізації предмету іпотеки в ліквідаційній процедурі не було, а предмет іпотеки незаконно реалізований вже після припинення процедури банкрутства.

Між тим, кредитний договір було укладено з фізичною особою, а не з ФОП, тому вимоги банку можуть задовольнятися і поза процедурою банкрутства і порядку визначеному ст.590 ЦК України та ЗУ «Про іпотеку». Також зазначає, що право власності на предмет іпотеки було набуто відповідачем згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2006 року, тому у відповідності до ст.334, 657 ЦК України він є законним власником предмету іпотеки, а запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 є недійсним в силу приписів ст.216 ЦК України. Вважає безпідставними твердження скаржника про нікчемність кредитного договору та договору іпотеки та правомірним обрання позивачем способу захисту порушеного права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції в порушення цих вимог дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 13.09.2007 року укладено кредитний договір № 5693356 згідно якого відповідачу нараховано та надано кредит в розмірі 315000,00 дол. США.

Відповідно до умов зазначеного кредитного договору відповідач прийняв на себе зобовязання здійснювати щомісячне погашення суми кредитного зобов'язання згідно графіку погашення заборгованості по кредиту та відсотках. Однак, в порушення умов кредитного договору, від своєчасного виконання зобов'язань відповідач ухилявся. Остаточно на дату закінчення терміну користування коштами не розрахувався, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість по кредиту у загальному розмірі 497 409,13 дол. США та 945 675,58 грн.

В якості забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_3 13 вересня 2007 року між ЗАТ "Перший український міжнародний банк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 5693450, відповідно до умов якого відповідач, іпотекодавець, з метою забезпечення повного виконання основного зобов'язання передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Позивач звернувся до суду з позовом , який в подальшому уточнив і просив про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права (том 1 а.с.195).

Ці позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Такого висновку дійшов ВСУ в постанові від 28 вересня 2016 року у справі 6-1243цс16.

Що стосується заперечень позивача , що суд повинен сам визначитися яким шляхом звернути стягнення на іпотеку, судова колегія зазначає, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 травня 2016 року скасувати. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_2» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.О. Міненкова

ОСОБА_7