Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Бедьо В.І.,

при секретарі Холмогоровій Л.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 мотивуючи його тим, що 07.03. 2008 року ПАТ ««ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № KF47675, на підставі якого позичальнику було надано кредит у сумі 35 000, 00 доларів США., з кінцевим строком повернення 06.03.2023 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання згідно даного договору не виконує, в результаті чого станом на 12.01.2016 рік має прострочену заборгованість 31 100, 37 дол. США (що еквівалентно 730 994, 45 гривень по курсу НБУ станом на 12.01.2016 року.)

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за вищезазначеним кредитним договором 07.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір , згідно якого ОСОБА_3 надала в заставу позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру № 23, загальною площею 53, 1 м. кв., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Козацька, буд. 49, що належить останній на підставі ОСОБА_4 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.03.2008 року.

З огляду на вищезазначене, зважаючи на невиконання відповідачами зобовязань стосовно умов повернення кредиту, позивач просить звернути стягнення на квартиру №23, загальною площею 53,1 м.кв., що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Козацька, будинок 49, що належить ОСОБА_3, шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведенні продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за Кредитним договором № KF47675 від 07.03.2008 року в розмірі 31 100,37 доларів США ; закріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя, необхідні для здійснення належного управління майном; виселити з квартири, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл. м.Ужгород. вул.Козацька, буг 49/23 ОСОБА_3 та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс БАНК» сплачений позивачем судовий збір у сумі 10 964,92 гривень.

Представник позивача в судове засідання не зявився, хоч повідомлявся своєчасно про дату та час судового засідання, однак подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав факт існування заборгованості по кредитному договору, одна заперечив проти позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири з тих підстав, що за адресою спірної квартири 23 в м. Ужгороді, вул. Козацька, 49 зареєстровані неповнолітні діти відповідачки, зокрема ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоч своєчасно повідомлялась про дату та час судового засідання судовими повістками, причина неявки суду невідома.

Заслухавши думку представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 07.03. 2008 року ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № KF47675, на підставі якого позичальнику було надано кредит у сумі 35 000, 00 доларів США

У відповідності до п. 1.2 даного договору ОСОБА_1 зобовязався повернути Банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що міститься в додатку № 1 до кредитного договору і є його невідємною частиною та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше «06 березня 2023 року".

Положеннями п. 1. 3 вищезазначеного договору сторонами визначено, що процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 12, 50 % річних, а у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 17.50 % річних.

Як вбачається з п. 1.4 кредитний договір № KF47675 позичальнику ОСОБА_1 надається кредит для споживчих потреб.

При цьому умовами кредиту передбачено, що виконання зобовязань Позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл. м. Ужгород, вул. Козацька, буд 49/23 згідно іпотечного договору; порукою фізичної особи ОСОБА_3, згідно договору поруки; порукою фізичної особи ОСОБА_7, згідно договору поруки.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за вищезазначеним кредитним договором 07.03.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір , згідно якого ОСОБА_3 надала в іпотеку позивачу нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: квартиру № 23, загальною площею 53, 1 м. кв., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Козацька, буд. 49. Загальна вартість квартири згідно ОСОБА_7 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.03.2008 року за № 17958750 становить 30 493, 00 грн. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю - майновому поручителю на підставі свідоцтва про право власності на житло.

З матеріалів цивільної справи, зокрема заяв про видачу готівки № 1479_60 від 07.03.2008 року та № 1479_57(а. с. 10-11) вбачається, що ПАТ «ВіЕс Банк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання згідно кредитного договору своєчасно не виконував, що відповідно стверджується доданим до матеріалів вправи розрахунком заборгованості станом на 12.01.2016 рік, згідно якого відповідач має прострочену заборгованість 31 100, 37 дол. США (що еквівалентно 730 994, 45 гривень по курсу НБУ станом на 12.01.2016 року.)., яка складається з :

- 22 799, 74 дол. США грн.( що еквівалентно 535 893, 41 грн.) заборгованість за кредитом;

- 1 847, 79 дол. США ( що еквівалентно 43431, 13 грн.) заборгованість по відсотках;

З огляду на вищезазначене, зважаючи на невиконання відповідачами зобовязань стосовно умов повернення кредиту, позивач просить стягнути заборгованість по кредиту, за відсотками за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та законодавства.

У відповідності до Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Дослідивши в судовому засіданні зміст іпотечного договору від 07.03.2008 року встановлено, що п. 8 передбачено, що іпотекодавець - майновий поручитель засвідчує, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній частковій власності і не існує інших осіб, які мають право на користування предметом іпотеки та осіб, які мають рівні права із іпотекодавцем майновим поручителем на розпорядження предметом іпотеки.

З огляду на вказане, суд критично оцінює заперечення представника позивача, які грунтуються на тому, що за адресою спірної квартири на даний час приписані інші особи.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житлову квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд доходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Аналогічна правова позиція сприводу подібних спірних правовідносин висвітлена в постанові Верховного суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс 15.

Суд, підсумовуючи всі досліджені докази по справі, приходить до висновку, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і враховуючи невиконання відповідачами основного зобовязання, позивач має право на задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Що стосується інших позовних вимог, то такі є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Судові витрати понесені позивачем для забезпечення розгляду справи підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача-на підставі ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 509,510, 525- 526, 527, 541, 590, 610, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212-215 України, ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, суд, -

Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договорами № KF47675 від 07.03. 2008 року в сумі 31 100, 37 дол. США (що еквівалентно 730 994, 45 гривень по курсу НБУ станом на 12.01.2016 року.) звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 23, загальною площею 53, 1 м. кв., яка розташована за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Козацька, буд. 49, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 відповідно до договору іпотеки від 07.03.2008 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день продажу, але не нижче оцінки відповідно до договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» судовий збір у розмірі 10 964, 92 грн. (десять тисяч девятсот шістдесят чотири гривні 92 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають виконанню.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-и днів з час отримання його копії до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8