АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/987/16 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3; третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до обслуговуючого кооперативу "Житлобуд-Люкс", третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до обслуговуючого кооперативу «Житлобуд-Люкс» (далі - ОК «Житлобуд-Люкс») про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивачки ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування і грубе порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції констатував наявність майнового спору між сторонами щодо вартості спірної квартири, але самоусунувся від його вирішення, хоча з цього приводу і виник спір за цим договором. Зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної юридичної оцінки бездіяльності відповідача ОК "Житлобуд-Люкс" на предмет ненадання ним, як забудовником, до органу державної реєстрації прав власності на нерухоме майно документів, які необхідні для оформлення права власності за позивачкою на спірну квартиру, хоча будинок уже більше двох років як введений в експлуатацію. Суд першої інстанції, зазначаючи в оскаржуваному рішенні суду про недоведеність позивачкою ОСОБА_1 свого права на спірну квартиру, в порушення вимог ч.4 ст.61 ЦПК України, не врахував, що ця обставина вже встановлена у рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 27 серпня 2015 року, а тому не підлягає повторному доказуванню у цій справі. Наголошує на тому, що судом першої інстанції неправильно протлумачено правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Вважає, що Тернопільський міськрайонний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права з огляду на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом; не вказав у який інший спосіб позивачка може захистити своє право вимоги переходу права власності на спірну квартиру, тим самим не надавши юридичну оцінку спірним правовідносинам та допустивши при цьому їх юридичну невизначеність.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали із викладених ній обставин та просили її задовольнити.

Представник ОК "Житлобуд-Люкс" та третя особа - ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 04 січня 2007 року між приватним підприємством «Приватбуд-А» (виконавцем) та ОСОБА_5 (дольовиком) укладено договір №2 про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, відповідно до якого виконавець приймає у дольову участь, а дольовик фінансує будівництво двокімнатної квартири №7, поверх 2, проектною загальною площею 68 кв.м. у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.4.2. зазначеного договору, виконавець забезпечує оформлення документації при підготовці проекту рішення на визнання права власності за дольовиком на проінвестовану загальну площу житла.

11 травня 2011 року між ОСОБА_5, як первісним кредитором, та ОСОБА_1, як новим кредитором, укладено договір відступлення права вимоги.

Відповідно до п.1.1. договору відступлення права вимоги, первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права дольовика за договором про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва №2 від 04 січня 2007 року, укладеного між ПП «Приватбуд-А» та ОСОБА_5 на фінансування будівництва двокімнатної квартири №7, поверх 2, проектною загальною площею 68 кв.м. в 45-ти квартирному житловому будинку в АДРЕСА_1.

Згідно з п.1.2. договору відступлення права вимоги, фінансування будівництва квартири проведено в сумі 82276,20 гривень, що підтверджується квитанціями банку.

15 грудня 2012 року, між ПП «Приватбуд-А» та ОК «Житлобуд-Люкс» укладено договір про передачу майна, відповідно до умов п. 2.1. якого ПП «Приватбуд-А» зобов'язується передати, а ОК «Житлобуд-Люкс» прийняти:

- об'єкт незавершеного будівництва житлового будинку, який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2;

- будівельний майданчик (фронт робіт), який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2;

- будівельні матеріали, затрачені на будівництво 45-ти квартирного житлового будинку, який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2;

- оригінал проектної документації на будівництво 45-ти квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.3.1. договору про передачу майна, передача-приймання майна, визначеного в п.2.1. даного договору, оформляється актом прийому-передачі майна та підписанням довідки про розмір витрат на виконані будівельні роботи, матеріали та послуги, що виникли в процесі виробництва.

Відповідно до акту приймання-передачі від 15 грудня 2012 року (до договору про передачу майна від 15 грудня 2012 року), ПП «Приватбуд-А» передало ОК «Житлобуд-Люкс» майно у повному обсязі, відповідно до умов зазначеного договору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2013 року за позивачем ОСОБА_1 визнано майнове право на двокімнатну квартиру №7 на другому поверсі, проектною загальною площею 68 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до сплачених коштів, згідно договору №2 від 04 січня 2007 року, укладеного з ПП «Приватбуд-А».

На підставі договору №47 про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва від 04 січня 2014 року, ОК «Житлобуд-Люкс» відчужив квартиру АДРЕСА_1, в користь ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 27 серпня 2015 року визнано недійсним договір №47 про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, укладеного 04 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОК «Житлобуд-Люкс» та визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, серія та номер НОМЕР_1, видане на ім'я ОСОБА_4 державним реєстратором Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 14 квітня 2014 року.

Зазначеним рішенням апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 здійснила стовідсоткову оплату за квартиру на підставі договору дольової участі в розмірі 15000 доларів США, та за умови врегулювання майнових відносин з ОК «Житлобуд-Люкс», набула право переходу на неї.

21 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 отримала технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 13 березня 2014 року №ТП84, 45-ти квартирний житловий будинок з творчими майстернями за адресою: АДРЕСА_1, 3 категорія, вважається закінченим об'єктом будівництва, готовим до експлуатації.

Як слідує із зазначеної декларації, кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 294,8 тисяч гривень, у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи у розмірі 270 тисяч гривень, та витрати на машини, обладнання та інвентар у розмірі 24,8 тисяч гривень.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 27 серпня 2015 року, з урахуванням ухвали від 10 вересня 2015 року про виправлення описок у зазначеному рішенні, встановлено, що на добудову будинку і введення його в експлуатацію ОК «Житлобуд-Люкс» затрачено більше 2 мільйонів гривень, що приблизно становить 1/5 частину від прийнятого недобудованого майна.

21 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача ОК «Житлобуд-Люкс» із заявою на видачу рахунку для доплати за квартиру та документів, необхідних для оформлення права власності на квартиру, що підтверджується описом до цінного листа на ім'я ОК «Житлобуд-Люкс» від 21 вересня 2015 року, фіскальним та службовим чеками від 21 вересня 2015 року, виданими ТД УДППЗ «Укрпошта».

Зазначені заяви повертались засобами поштового зв'язку без вручення адресату і вручені представнику відповідача лише в судовому засіданні під час розгляду даної справи 07 квітня 2016 року.

З відповіді №56 ОК «Житлобуд-Люкс» від 04 травня 2016 року вбачається, що вартість спірної квартири, відповідно до загальних зборів кооперативу 21 грудня 2013 року, визначено в розмірі 40358,5 доларів США. ОК «Житлобуд-Люкс» запропоновано ОСОБА_1 вступити у члени кооперативу та доплатити вартість квартири.

06 жовтня 2015 року позивач сплатила на банківський рахунок відповідача гроші в сумі 6871 гривень, в рахунок доплати вартості спірної квартири, виходячи із зазначеної відповідачем у декларації про готовність об'єкта - 45-ти квартирного житлового будинку з творчими майстернями за адресою: АДРЕСА_1, до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 13 березня 2014 року за №ТП84, суми затвердженої кошторисної вартості будівництва 294,8 тисяч гривень.

Передача позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОК «Житлобуд-Люкс» зазначених коштів у розмірі 6871 гривень підтверджується платіжним дорученням №2 від 06 жовтня 2015 року.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституція України встановлює як судовий, так і позасудовий порядок захисту прав і свобод особи.

У статті 55 Основного Закону України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша). Водночас кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна (частини третя, четверта статті 55 Конституції України). Крім того, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України).

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах 6-131цс13, 6-244цс14, 6-318цс15.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що на час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року. Указаними законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконала свої грошові зобов'язання за договором про відступлення права вимоги у будівництві об'єкта нерухомого майна, сплативши вартість, визначену договором, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності, але не саме право власності на нерухоме майно, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст.ст. 319, 321, 392 ЦК України.

Безпідставними є доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що суд визнав недоведеним факт належності спірної квартири ОСОБА_1, позаяк ця обставина вже встановлена у рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 27 серпня 2015 року, а тому не підлягає повторному доказуванню у цій справі. Колегія суддів не вбачає у рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 27 серпня 2015 року встановлення факту права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, оскільки в ньому були задоволені доводи позивачки виключно в частині визнання недійсними договорів та свідоцтва про право власності.

Не можуть заслуговувати на увагу і доводи представника позивачки щодо неправильного тлумачення правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Оскільки зазначена правова позиція не передбачає виникнення права власності на новостворене майно на підставі судового рішення. Таке право набувається на підставі договору або закону. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обов'язковим для всіх судів України.

Окрім того, колегія суддів не погоджується із твердженням представника ОСОБА_1 про самоусунення суду від вирішення спору. Суд не може захищати порушені права та інтереси у спосіб, який не передбачений ні законом, ні договором. Це важливо, насамперед, для позивача, який повинен подбати про обрання саме такого способу захисту своїх прав, який грунтується на законі або договорі. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. З цієї підстави, компетенцією судів не може бути перелік інших способів захисту, якими позивачка може захистити своє право вимоги переходу права власності на спірну квартиру.

Посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ненадання судом першої інстанції юридичної оцінки бездіяльності відповідача ОК "Житлобуд-Люкс" є необгрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предмет позову - це матерiально-правова вимога, заявлена позивачем щодо усунення допущеного вiдповiдачем порушеного об'єктивного чи суб'єктивного права позивача. Суд може ухвалити рішення тільки в межах позовних вимог.

За таких обставин, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до обслуговуючого кооперативу "Житлобуд-Люкс", третьої особи - ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

Підстав до скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,305,307,308,313-315;317;324;325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий Дикун С.І.

Парандюк Т.С.

Судді: Храпак Н.М.