У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних нарахувань, трьох процентів річних від суми боргу за договором позики та процентів за позикою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом про стягнення з ОСОБА_4 інфляційних нарахувань, 3% річних від суми боргу за договором позики та процентів за користування позикою.

Посилався на те, що 1 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір позики на суму 6 100 доларів США на строк до 1 червня 2010 року. Оскільки ОСОБА_4 борг не повертав, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2013 року з ОСОБА_4 за вказаним договором позики стягнено 48 739 грн. Рішення набуло законної сили 2 липня 2013 року та виконано боржником 15 вересня 2014 року.

Уточнивши у грудні 2014 року позовні вимоги, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 інфляційні нарахування у розмірі 11 261 грн за період з червня 2010 року по 1 липня 2014 року, 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 1 червня 2010 року по 12 грудня 2014 року у розмірі 6 620 грн та проценти за договором позики, нараховані на підставі ст. 1048 ЦК України, за період з 1 лютого 2010 року по 14 вересня 2014 року у розмірі 17 949,31 грн, а всього просив стягнути 35 830,31 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 277,32 грн і проценти за користування позикою у розмірі 17 949,31 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення процентів від суми позики у розмірі 17 949,31 грн, в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних змінено, стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 4 386,51 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 1 лютого 2010 року між ОСОБА_3 ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав у борг 6 100 доларів США на строк до 1 червня 2010 року.

.

Оскільки ОСОБА_4 борг не повертав, рішенням Комунарського районного суду Запорізької області від 18 червня 2013 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнено борг за договором позики в розмірі 48 739 грн.

Рішення набрало законної сили 2 липня 2013 року та виконано у примусовому порядку у вересні 2014 року.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив стягнути три проценти та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з червня 2010 року (обумовленої дати повернення позики) по день остаточного повернення позики, а також проценти, розраховані на підставі ст. 1048 ЦК України, за період з 1 лютого 2010 року (дати укладення договору позики) до грудня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 625 ЦК України і виходив з того, що на користь позивача стягненню підлягає 3% річних за період з 1 червня 2010 року по 14 вересня 2014 року, а також проценти за користування позикою з урахуванням облікової ставки НБУ, що діяла у період користування відповідачем грошовими коштами позивача, за період з 1 лютого 2010 року по 14 вересня 2014 року. Відмову у стягненні інфляційних втрат суд обґрунтував безпідставністю такої вимоги.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України за користування позикою необхідно відмовити, оскільки за період з 1 лютого 2010 року до 1 червня 2010 року спливла позовна давність, а за період з 2 червня 2010 року по 14 вересня 2014 року - у зв'язку з безпідставністю таких позовних вимог. Апеляційний суд обмежив стягнення 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, строком позовної давності, визначивши період нарахування з 15 вересня 2011 року до 15 вересня 2014 року, і зменшив розмір до 4 386,51 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Встановивши, що сторони не визначили розмір процентів від суми позики, суди дійшли правильного висновку про її визначення на рівні облікової ставки НБУ.

Проте апеляційний суд помилково обмежив таке право позивача строком повернення позики, визначеним розпискою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої ст. 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені ст. 1048, та суму, передбачену ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено обов'язок позичальника сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу у разі несвоєчасного повернення суми позики.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами, і три проценти річних від простроченої суми.

При цьому три проценти річних від простроченої суми та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу, що апеляційний судом не враховано.

Крім того, відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог з підстав спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 264 ЦК країни, за змістом якої позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Доводів щодо незаконності рішення апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо відмови у стягненні інфляційних втрат касаційна скарга не містить і її зміст свідчить про згоду ОСОБА_3 з такими вирішенням позову, тому рішення апеляційного суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Отже, вирішуючи справу в частині стягнення трьох процентів річних і процентів за позикою, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, у порушення статей 213-215, 316 ЦПК України, не з'ясував та належним чином не встановив обставин, якими обґрунтовані вимоги та заперечення сторін, не дав оцінки доказами, що їх підтверджують, та ухвалив у цій частині рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення з направленням справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та процентів за позикою скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко А.О.Леванчук Г.І.Мостова