Справа № 183/3642/16
Провадження № 2/183/2112/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

за участю секретаря Данильченко Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новомосковську Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Товарна біржа "Новомосковська", Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору обміну дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову позивач посилається на те, що 12 грудня 2012 року померла її мати ОСОБА_9, для оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, 42, вона звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею не надано правовстановлюючого документу на спадковий будинок.

За життя, 25 квітня 2002 року її мати ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 договір обміну нерухомості, згідно якого її мати обміняла житловий будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Мануільського, 252, який належав їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською міською державною нотаріальною конторою 22 квітня 1980 року за р. № 920, зареєстрованого в БТІ за № 298-4 на житловий будинок, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, 42, який належав ОСОБА_2 на підставі договору обміну, зареєстрованого на Товарній біржі "Новомосковська" 27 серпня 1999 року за реєстром № 556, зареєстрованого в БТІ за № 247-1. Вищезазначений договір укладено на Новомосковській товарній біржі. У звязку з тим, що зазначена угода підлягає нотаріальному посвідченню та необхідна їй для оформлення своїх спадкових прав, просила суд: визнати дійсним договір обміну нерухомості, укладений 25 квітня 2002 року між ОСОБА_9 та відповідачами, який зареєстрований на Товарній біржі "Новомосковська" за № 000101 від 25 квітня 2002 року та визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, буд. 42 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 12 грудня 2012 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надали, про причини неявки не повідомили, тому суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Представник третьої особи - Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Треті особи Товарна біржа "Новомосковська" та приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили та про розгляд справи за їх відсутності не клопотали, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за їх відсутності.

На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 квітня 2002 року ОСОБА_9 уклала з відповідачами договір обміну нерухомості, згідно якого обміняла житловий будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Мануільського, 252, який належав їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською міською державною нотаріальною конторою 22 квітня 1980 року за р. № 920, зареєстрованого в БТІ за № 298-4 на житловий будинок, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, 42, який належав ОСОБА_2 на підставі договору обміну, зареєстрованого на Товарній біржі "Новомосковська" 27 серпня 1999 року за реєстром № 556, зареєстрованого в БТІ за № 247-1 (а.с. 8). Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року "Про товарну біржу", угоду було зареєстровано на Товарній біржі "Новомосковська".

Відповідно до копії технічного паспорту, складеного 15 червня 2016 року, житловий будинок розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, 42, в цілому складається з: житловий будинок А, загальною площею 31,3 м2, житлової площею 18,3 м2, погріб Б, вбиральня Г, літня кухня Д, прибудова д, колодязь 1/2 К, яма зливна Я, замощення Т, ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3 (а.с. 10-12).

Як свідчить укладений договір, між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору ОСОБА_9 передала відповідачам належний їй житловий будинок на вул. Мануільського, 252, в м. Новомосковську Дніпропетровської області, а відповідачі позивачу передали житловий будинок на вул. Підлісна, 42, в м. Новомосковську Дніпропетровської області, договір зареєстровано на товарній біржі, однак його нотаріально не посвідчено. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року "Про судову практику по справам про визнання угод недійсними", з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору.

Тим часом, у відповідності зі ст.ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Сторонами договору усі умови останнього виконані. Згідно вищевказаного договору зазначена нерухомість обміняна. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки, сторони повністю виконали умови договору обміну нерухомості, угода обміну нерухомості не визнавалась недійсною, ОСОБА_9 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору обміну нерухомості в судовому порядку не має.

Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

12 грудня 2012 року ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 486286 від 13 грудня 2012 року (а.с. 96).

За життя ОСОБА_9, заповіт не складала, що підтверджується матеріалами спадкової справи після її смерті (а.с. 95-115).

Судом встановлено, що 08 квітня 2013 року позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті її матері ОСОБА_9, звернувшись до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 із відповідною заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 95, 103).

Постановою приватного нотаріуса Новомсоквського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 № 79/02-31 від 15 червня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок, у звязку з тим, що предявлений нею правовстановлюючий документ на спадковий будинок не відповідає вимогам ЦК України, а саме договір обміну нерухомості від 25 квітня 2002 року не посвідчений нотаріально (а.с.9, 115).

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

В зв'язку з тим, що судом визнано дійсним договір обміну нерухомості від 25 квітня 2002 року, зареєстрованого на Товарній біржі "Новомосковська" за № 000101 від 25 квітня 2002 року, та належність на праві приватної власності ОСОБА_9 зазначеного вище нерухомого майна житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, 42, позивач є спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину, матеріали спадкової справи доказів наявності інших спадкоємців першої черги за законом чи спадкоємців за заповітом, які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права власності спадкового майна після смерті спадкодавця матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і за позивачем належить визнати право власності на житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір обміну нерухомості, укладений 25 квітня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, зареєстрований на Товарній біржі "Новомосковська" за № 000101 25 квітня 2002 року.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Підлісна, буд. 42 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої 12 грудня 2012 року.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 мають право подати до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а така само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя Г.Є. Майна