Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква, в залі суду № 5 справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 07.04.2011 року № ВL_ЖГ00025309, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000.00 грн., з кінцевим терміном повернення кредиту 07.04.2014 року. Відповідач від виконання своїх зобов'язань ухиляється, в зв»язку з чим, станом на 14.08.2015 за нею рахується заборгованість в розмірі 25778,68 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку.

03.12.2015 року по даній справі Білоцерківським міськрайонним судом було винесено заочне рішення про задоволення позову та було стягнуто з ОСОБА_2 борг в сумі 25778,68 грн. Але за наслідками розгляду заяви відповідача від 14.03.2016 року було прийнято ухвалу про скасування зазначеного заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 3.12.2015 року і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

В судове засідання позивач не направив свого представника, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, направив суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, позов підтримали. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, подав письмово викладені заперечення, клопотання про зменшення розміру пені, яка значно перевищує розмір боргу та відповідач просила відмовити в задоволенні позову, застосувавши положення про строки позовної давності, оскільки позивач пропустив строки звернення з даними вимогами, що є підставою для відмови в позові, про що вона надала до суду письмову заяву. Крім іншого, представник відповідача обґрунтував порушення ОСОБА_2 умов договору наявністю вини самого банку, оскільки з 21.11.2014 року було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВАБ» і у звязку з цим на даний момент усі операції по рахунках клієнтів банку призупинені, а тому відповідач зазначає, що з вини банку вона не мала змоги погасити вчасно борг.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 07.04.2011 року ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № № ВL_ЖГ00025309. Зазначене підтверджується копією кредитного договору.

Відповідно до п. 2.4.2. договору проценти та комісію за управління кредитом відповідач повинен сплачувати щомісячно в день повернення кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості зі кредитом. Процентна ставка за договором встановлена на рівні 20,00% річних. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту.

Згідно із п.2.5.2. договору відповідач зобовязалася не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок позивача, вказаний у п.6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу позивача або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за сум платежів, встановлені у графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом.

Пунктом 4.3. цього договору передбачено, що у випадку прострочення відповідачем сплати за графіком, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50% та те, що пеня розрахована за методом «факт/360», зазначено у п.9 спеціальної частини договору.

Таким чином, позивач подав розрахунок загальної суми заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 14.08.2015 року і визначив, що борг становить 25778,68 грн., з яких: 2534,68 грн. - прострочена сума кредиту; 1571,34 грн. прострочені проценти за користування кредитом; 1470,00 грн. прострочена комісія за управління кредитом; 20202,66 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 0,00 грн. - штраф за несвоєчасне погашення кредиту.

З даного розрахунку вбачається, що розмір неустойки 20 202,66 грн., значно перевищує розмір самого боргу 4106,02 грн.

В суді було встановлено, що відповідач не виконала умови договору щодо своєчасної сплати коштів на погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, згідно графіку погашення кредиту, встановленому Кредитним Договором .

Наведене підтверджується вказаним розрахунком заборгованості за договором, з якого, також, вбачається, що останній платіж відповідач здійснювала за кредитними зобовязаннями 07.07.2012 року. Отже, з липня 2012 року відповідач припинила виконання зобовязань і внесення платежів в рахунок погашення кредиту (а.с.4-5).

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вказано вище в рішенні, сторони досягли всіх істотних умов договору шляхом підписання відповідних документів, а отже договір між ними є укладеним.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов"язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як встановлено судом, відповідачем порушено умови укладеного між сторонами договору щодо своєчасної сплати кредиту та відсотків, а тому позивач має право на стягнення вказаної вище в рішенні суми заборгованості, розрахунок якої надано до матеріалів справи. Однак, відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Так, за ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно приписів ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вважає, що строки позовної давності підлягають застосуванню до даних правовідносин, вимоги за позовом не належать до переліку тих вимог, на які позовна давність не поширюється відповідно до ст.268 ЦК України.

Так, поряд із встановленням строку дії договору /до 07.04.2014 року/, сторони погодили, також, строки виконання позичальником зобов'язань, що виникають на основі договору. Як було зазначено вище, позичальник зобовязалася погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами згідно Графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами, який викладено в Додатку №1 до Договору. Зокрема даним графіком погашення заборгованості передбачено, що позичальник має щомісяця до сьомого числа вносити платежі щодо погашення основного боргу з відсотками та комісії за управління кредитом, вказані чіткі суми, що підлягають щомісячній оплаті (а.с.14).

В судовому засіданні встановлено, що позичальник 07.07.2012 року востаннє внесла платіж, що стверджується наданим позивачем розрахунком та поясненнями представника відповідача. З липня 2012 року відповідач не здійснила жодного платежу за вказаним кредитним договором.

Отже, згідно умов договору відповідач зобов'язана була погасити заборгованість до 07.08.2012 року, тобто, саме з цього часу для позивача починається перебіг строку позовної давності, оскільки позичальником не виконані зобов'язання за договором в обумовлений строк, а інші строки виконання зобов'язань умовами договору не передбачені, хоча позивачем прострочена заборгованість розраховується щомісячно, що слідує з розрахунку заборгованості позичальника, до суду позивач звернувся з даним позовом 29.09.2015 року.

В постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року по спарві №6-116цс13, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у кредитних правовідносинах, викладено правову позицію стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Враховуючи все вищенаведене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності тривалістю три роки на час звернення до суду з цим позовом, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 257, 261, 267, 509, 526, 610, 611, 638, 1048, 1049, 1050,1054 ЦК України, ст.ст.10, 60, 79, 88, 209, 212-215,360-7 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_3