Справа № 161/8965/16-ц
Провадження № 2/161/3396/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., за участі представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Луцьк цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики спільним зобовязанням та стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору позики спільним зобовязанням та стягнення коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року, рішенням апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року та ухвалою ВССУ від 25 травня 21016 року, все рухоме і нерухоме майно бувшого подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано спільною сумісною власністю подружжя та було придбано за спільні кошти подружжя.

Відповідно до договору позики позивач, 18.10.2009 року взяла в борг в ОСОБА_5 кошти в сумі 500 000 грн., що на день отримання коштів в борг еквівалентно 62 500 доларів США на придбання нежитлового приміщення та проведення подальшого ремонту. В даний час позивач повернула позичальнику лише 3000 доларів США. На момент звернення до суду з позовом неповернутою залишається сума 1 478 575 грн., що еквівалентно 59 500 доларам США. Відповідачеві ОСОБА_2 слід сплатити на користь позивача половину суми боргу, що складає 29 750 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду складає 787 496,81 грн.

На підставі наведеного, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить суд, визнати договір позики від 18 жовтня 2009 року спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 кошти в національній валюті України на день виконання рішення суду, що еквівалентні 29 750 доларів США та понесені витрати по сплаті судового збору.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 610, 1046 1047 ЦК України, ст. 65 СК України.

Судом встановлено, що сторони з 10.08.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі який на даний час розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів - задоволено частково та проведено поділ спільного майна подружжя. Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти за договором позики в розмірі 1 300 075 грн. та 3 654 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що 18.10.2009 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_5 500000 грн., що еквівалентно 62500 доларів США для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Конякіна, 37а, з умовою їх повернення до 14.09.2015 року, про що написала відповідну розписку та було укладено письмовий договір позики (а.с. 48, 49).

В судовому засіданні встановлено, що до дня звернення ОСОБА_5 в суд ОСОБА_4 не повернула позивачу всю суму боргу, чим порушила вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобовязання по вищевказаному договору, сплативши частково кошти в розмірі 3000 доларів США.

Зазначений висновок суду був аргументований на підставі показів свідка - продавеця нерухомого приміщення ОСОБА_6 про купівлю ОСОБА_4 за позичені гроші у брата ОСОБА_5, який до цього хотів його також придбати, а також показами свідка ОСОБА_7, яка вказала , що саме вона була ініціатором купівлі магазину для дочки та була присутня при усіх переговорах та отриманні позики, які були витрачені ОСОБА_4 на його купівлю. Аналогічні покази дали свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Крім того було встановлено, що кошти ОСОБА_4 отримувала особисто на придбання нерухомого майна нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьку і зважаючи на укладений договір купівлі-продажу його на наступний день після отримання позики, то суд мотивував своє рішення тим, що оскільки ОСОБА_4 зобовязалась повертати і частково це зробила як особисте зобовязання, то й майно, хоча й придбане в період шлюбу, придбане за ці кошти, слід також визнати її особистою власністю, яке поділу як майно подружжя не підлягає(а.с. 5- 8 ).

Рішенням апеляційного суду від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики дійсним, стягнення коштів рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в частині відмови у поділі нежитлового приміщення, визнання права приватної власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення та додатково рішення Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2015 року скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково - проведено поділ спільного майна подружжя нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, ринковою вартістю 122963 грн. згідно з варіантом, запропонованим висновком судової будівельно технічної експертизи від 29 травня 2015 року та виділити у приватну власність ОСОБА_2 ? частин нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, а саме: запроектоване приміщення 4 площею 3,7 кв.м., запроектоване приміщення площею 57,8 кв.м., запроектоване приміщення 6 площею 5,8 кв.м., всього приміщень загальною площею 67,3 кв.м. Виділено у приватну власність ОСОБА_4 частину нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, а саме: приміщення 1 площею 2,9 кв.м., запроектоване приміщення 2 площею 61,8 кв.м., запроектоване приміщення 3 площею 2,6 кв.м., а всього приміщень загальною площею 67,3 кв.м. З метою обладнання двох ізольованих приміщень ОСОБА_2 та ОСОБА_4 влаштувати перегородку в існуючому приміщенні 140 площею 133 кв.м. товщиною 0,25 м таким чином, щоб утворилися запроектовані приміщення 2 і 5 з розмірами, як показано в плані у додатку № 2 до висновку експертизи. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 влаштувати автономні мережі електроосвітлення та опалення. ОСОБА_2 влаштувати дверний проріз на місці із вхідними дверима, влаштувати тамбур (4) площею 3,7 кв.м. із склопакетів та дверним прорізом, влаштувати перегородку товщиною 0,15 м із дверним прорізом таким чином, щоб утворилися запроектовані приміщення 4 (тамбур), 5 і 6 (санвузол) з розмірами, як показано на плані у додатку № 2 до висновку експертизи, влаштувати автономні мережі водопостачання, каналізації, влаштувати ганок на шість сходинок, висота цоколя 0,97 м, шириною 0,25 м і вистою 0,16 та пандус як показано на плані у додатку № 2 до висновку експертизи. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6320 грн. судових витрат (а.с. 9-15 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ нежилого приміщення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ транспортних засобів та предметів і речей домашнього вжитку залишено без змін (а.с. 16 -19 ).

Таким чином суд прийшов до висновку, що рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в частині позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти за договором позики в розмірі 1 300 075 грн. та 3654 грн. судового збору та відповідні встановленні факти в цій частині набрало законної сили.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, судом встановлено, що нежитлове приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку на сьогоднішній день знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 було укладено договір позики з ОСОБА_5 в інтересах сімї, а саме для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Конякіна, 37а, що знаходиться в спільній сумісній власності колишнього подружжя.

Окрім обставин, які встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року, обставини, щодо укладення ОСОБА_4 договору позики з ОСОБА_5 в інтересах сімї підтверджується також показами свідків в судовому засіданні: ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо отримання ОСОБА_4 в борг від ОСОБА_5 500 000 грн., що еквівалентно 62 500 доларів США є спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

А тому враховуючи, що нежитлове приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку на сьогоднішній день знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як обєкт спільної сумісної власності колишнього подружжя, беручи до уваги рівність часток в цій власності, суд вважає, що і боргові зобовязання перед ОСОБА_5 також повинні бути розділенні між сторонами порівну. Враховуючи, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року вже стягнуті з ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між нею та ОСОБА_5 ,суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частину залишку боргових зобовязань ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 а саме 29 750 доларів США (1/2 (62 500 доларів США 3000 доларів США) ), що за курсом НБУ на день ухвалення рішення є еквівалентом 787 496,81 гривень (29 750 доларів США х2647,0481грн./100).

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні про укладення договору позики з ОСОБА_2, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження укладення зазначеного договору відповідно до ст.ст. 1074,1051 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 7 250 грн. понесених витрат зі сплати судового збору за вимогу немайнового та майнового характеру, та 191,20 грн. неоплаченої частини судового збору в дохід держави (6890 грн. + 551,20 грн. 7250 грн.).

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо отримання ОСОБА_4 в борг від ОСОБА_5 500 000 грн., що еквівалентно 62 500 доларів США, спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 29 750 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення є еквівалентом 787 496,81 гривень та 7 250 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по справі в розмірі 191,20 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя

Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_10