Провадження №: 2/752/4026/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретарів судового засідання Лебедєва В.В., Веременко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та зустрічними позовними заявами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування жилим приміщенням, як члена сім'ї власника житла, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням,

встановив:

19.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення з квартири тимчасових мешканців ОСОБА_2, ОСОБА_3

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Московської районної Ради народних депутатів м. Києва від 16.06.1995 року № 10252, зареєстрованого 03.07.1995 року. На прохання відповідача ОСОБА_2 у 1992 році дозволив проживати їй з дитиною в його квартирі АДРЕСА_1 через відсутність гарячої води в її квартирі АДРЕСА_2. Крім того, належну на праві власності ОСОБА_2 квартиру, остання вирішила здавати в оренду для покращення свого тяжкого матеріального і фінансового стану та утримання себе та сина. При цьому, була категорична домовленість, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не буде претендувати на його житло, він же ніколи не обіцяв їй одружитися з нею і спільного господарства вони не вели. У 2008 році, після чергового скандалу з викликом міліції, проживання у своїй власній квартирі поряд з відповідачами для нього стало нестерпним і неможливим, він змушений був переїхати проживати до громадянки ОСОБА_4 в селище міського типу Бородянка, Київської області, з якою вони ведуть спільне господарство, а в квітні 2012 року зареєстрували шлюб.

Стверджував, що відповідачі не є членами його сім'ї, не ведуть з ним спільного господарства, мають реєстрацію їх місця проживання за іншою адресою, яким він, як власник житлового приміщення за адресою - АДРЕСА_1 дозволив проживати в ньому без будь-яких договірних строків і умов на проживання, а тому проживаючи в належній йому на праві власності квартирі відповідачі мають статус тимчасових мешканців. Його вимогу добровільно звільнити зазначену квартиру і переїхати проживати у свою квартиру за місцем реєстрації відповідачі не виконали. Натомість, відповідачі стали створювати для нього жахливі умови для користування власним майном, які заключалися у моральному і психологічному тиску з істериками, вживанням нецензурних слів, застосуванням фізичної сили, щоб не допустити його дружину до квартири, безперервних телефонних дзвінках у нічний час з погрозами та образами.

Просив визнати статус відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, як тимчасових мешканців квартири АДРЕСА_1, виселити їх з цієї ж квартири без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування жилим приміщенням як члена сім'ї власника житла до ОСОБА_1

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач ОСОБА_2 послалася на те, що у 1978 році вона познайомилася з ОСОБА_1, а з 1980 року вони стали мешкати однією сім'єю, спочатку проживали в одній квартирі з його матір'ю ОСОБА_5 за адресою - АДРЕСА_3. У 1991 році вони разом із позивачем ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_5 вселилися у двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї з позивачем народився син ОСОБА_3, батьківство ОСОБА_1 відносно якого підтверджується рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.09.2015 року, яке набрало законної сили. З 1980 року і по теперішній час вона, ОСОБА_1 та їх спільний син, відповідач ОСОБА_3, постійно мешкають у спірній квартирі. Ні вона, ні їх з позивачем син не є тимчасовими мешканцями у спірній квартирі. Вона та позивач мали спільний сімейний бюджет, купували необхідні предмети домашнього вжитку та одягу, робили необхідний ремонт та реконструкцію квартири, встановили склопакети, засклили лоджію. Відповідач ОСОБА_1 визнавав її як дружину, а дитину як свого сина, якого вони разом виховували. За весь час спільного проживання однією сім'єю між ними існувало повне взаєморозуміння по всім сімейним питанням, вони підтримували подружні стосунки. Також вказала те, що вона дійсно мала кімнату готельного типу по АДРЕСА_2, де були зареєстровані вона та син, до 2012 року квартира здавалась в оренду, а гроші використовувались на потреби їхньої сім'ї. У 2012 році за обопільною згодою з відповідачем квартира була продана, вони з сином знялись з реєстраційного обліку, оскільки відповідач давав згоду на їх реєстрацію в спірній квартирі. Отримані від продажу квартири кошти витрачали на потреби сім'ї, оскільки відповідач не мав постійного місця роботи і вони фактично проживали за кошти від продажу квартири та на її заробітну плату. Крім того, частина грошей була використана на навчання сина. Також стверджувала, що між нею та позивачем не припинялись сімейні стосунки, вони мешкали в одній квартирі, тільки деякий час ОСОБА_1 дійсно проживав по місцю мешкання ОСОБА_4, про реєстрацію їх шлюбу дізналася тільки під час розгляду справи в суді, наразі їх шлюб розірваний, позивач мешкає спільно з нею однією сім'єю. Вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу та визнання права користування жилим приміщенням як члена сім'ї власника житла заявила з тих підстав, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про їх із сином виселення з квартири, відмовився від реєстрації її та їх сина по місцю їхнього постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1, власником якої він являється.

Посилаючись на те, що ні вона, ні її син іншого житла не мають, їх місце проживання в установленому законом порядку не зареєстровано, вона не є тимчасовим мешканцем у квартирі позивача, а перебуває з ним у фактичних шлюбних відносинах, а тому має право користуватися жилим приміщенням як член сім'ї власника цієї квартири. Просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1980 року по теперішній час, визнати за нею, ОСОБА_2, право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, як за членом сім'ї власника житла.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права користування жилим приміщенням до ОСОБА_1

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач ОСОБА_3 послався на те, що його мати, ОСОБА_2 з 1980 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з позивачем ОСОБА_1, а з 1991 року вони разом з позивачем та його матір'ю ОСОБА_5 вселились у спірну двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. На момент вселення в квартиру його мати була вагітна і народила його ІНФОРМАЦІЯ_1. Його батьком є позивач, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.09.2015 року, яке набрало законної сили. Протягом тривалого часу, з дня його народження по теперішній час, він, мати та позивач постійно мешкають в зазначеній квартирі. Позивач ОСОБА_1 з його матір'ю проживали однією сім'єю, разом його виховували, матеріально забезпечували, а також купували необхідні предмети домашнього вжитку та одягу, піклувались про його стан здоров'я, відвідували спільно батьківські збори, як у дитячому закладі, так і в школі, а тому він вважав, що вони є повноцінна сім'я, що він проживає в квартирі свого батька, який в 2012 році давав згоду на реєстрацію їх з матір'ю місця проживання в спірній квартирі. Також посилався на те, що йому відомо, що мати за взаємною домовленістю з батьком продала однокімнатну квартиру готельного типу, яка належала йому та матері в рівних частках - по ? частині, а гроші були використані для потреб сім'ї та на його навчання, однак після продажу квартири ? частини, якої належали йому на праві власності та зняття з реєстраційного обліку, батько відмовився зареєструвати його та матір у своїй власній квартирі, в якій вони мешкають по теперішній час. Спільно з матір'ю та батьком, ними сплачуються необхідні комунальні послуги, спірна квартира є його постійним місцем мешкання, іншого житла він не має, а також не має реєстрації в місті Києві, що ускладнює здійснення його цивільних прав і свобод, а також створює перешкоди з працевлаштування.

Зважаючи на те, що він з дня народження проживає в спірній квартирі зі згоди позивача, який є його батьком, являється членом його сім'ї і має рівні права та обов'язки, а саме - користуватися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Між ними не існувало угоди про порядок користування цим приміщенням, а також не встановлювалися строки його проживання. Вони користуються квартирою як рівноправні члени, які проживають однією сім'єю. Відносини між ним та відповідачем є відносини, як сина та батька. Стверджував, що тривалий та постійний період спільного проживання в спірній квартирі є підставою для визнання за ним права і подальшого користування нею як члена сім'ї власника. Просив визнати за ним право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 як за членом сім'ї власника житла.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив виселити відповідачів з належної йому на праві приватної власності квартири з тих підстав, що він ніколи не давав останнім дозволу на постійне проживання в його квартирі, весь час відповідачі проживали в належній йому на праві власності квартирі тимчасово. З 2008 року відповідачі створюють умови неможливі для його проживання у квартирі. У той же час позивач визнав, що він надав відповідачам дозвіл на проживання в спірній квартирі за умови, що останні ніколи не будуть претендувати на квартиру, строки проживання відповідачів у його квартирі не обговорювалися, останні, проживаючи в квартирі, сплачували квартирну плату та комунальні послуги, належну їм на праві власності квартиру здавали в оренду, а грошові кошти з орендної плати використовували на свої потреби. Коли у квітні 2014 року дізнався, що ОСОБА_2 продала належну їй та сину квартиру, яку він купував для них, одразу ж вирішив заявити позов про їх виселення з належної йому на праві власності квартири. Перешкоди у користуванні спірною квартирою, які йому створюють відповідачі полягають у тому, що ОСОБА_2 зберігає свої речі в його кімнаті, яку він займає самостійно, а тому часто заходить до його кімнати, а коли заходить до його кімнати то влаштовує сварки. ОСОБА_2 не впускала його до квартири з дружиною ОСОБА_4 з якою він з 2008 року перебував у фактичних шлюбних відносинах, а у 2012 році офіційно зареєстрували шлюб. Проживання відповідачів у його квартирі порушує його законні права та інтереси власника, після того, як сину виповнилося вісімнадцять років він не має обов'язку його утримувати, а тому не заперечував щодо подальшого проживання відповідачів у спірній квартирі на умовах оренди.

Відповідач ОСОБА_2 категорично заперечувала щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Стверджувала, що поселилася до спірної квартири в якості дружини позивача, з останнім вели спільне господарство, спільно виховували та утримували сина, якого вона народила під час проживання у зазначеній квартирі. Їй нічого не було відомо про відносини ОСОБА_1 з ОСОБА_4 до того часу, як позивач звернувся до суду з позовом про виселення її та їх спільного з ним сина. Також наполягала на тому, що вони і на час судового розгляду їх з позивачем первісного та зустрічного позовів продовжують проживати однією сім'єю, періодично підтримують подружні стосунки, спільне господарство не ведуть з того моменту, як позивач одружився з ОСОБА_4 Квартиру, що належала їй та їх сину на праві власності продала зі згоди ОСОБА_1, а виручені грошові кошти витратили па потреби сім'ї. На час продажу квартири, що належала на праві власності їй та сину, ОСОБА_1 не заперечував щодо реєстрації їх місця проживання у спірній квартирі, однак у подальшому поміняв своє рішення, його твердження про те, що ними створюються умови неможливі для його проживання у квартирі є надуманими. Оскільки вона не має іншого житла для проживання, а ОСОБА_1 наполягає на їх виселенні, просила встановити факт її проживання з позивачем у спірній квартирі в якості члена його сім'ї та визнати за нею право на проживання у спірній квартирі, позовні вимоги ОСОБА_1 про її виселення залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 про його виселення з квартири, як тимчасового мешканця не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що позивач у справі є його батьком, у квартирі батька він проживав з моменту народження разом із батьком та матір'ю ОСОБА_2 Його батьки та він була одна сім'я, він не знав про те, що останні не перебувають в офіційно зареєстрованому шлюбі. Обидва його батьки приймали участь у його вихованні та матеріальному забезпеченні, батько приділяв багато уваги його фізичному розвитку. Його батьки вели спільне господарство, батько завжди споживав продукти, які придбавала мама, а вони користувалися побутовою технікою, яку придбавав батько, разом відпочивали. Сварки між батьками стали виникати після того, як батько одружився з ОСОБА_4 Оскільки він з моменту народження проживав у квартирі свого батька і до того, як останній звернувся до суду з позовом про його виселення не був обізнаний про те, що його батьки проживали без реєстрації шлюбу, ніколи не чув, щоб батьками обговорювалися строки їх проживання у спірній квартирі або умови продажу квартири, яка належала матері та йому на праві власності, відсутність іншого житла, просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1, як за членом сім'ї її власника.

Позивач ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що він дійсно дозволив ОСОБА_2 проживати в його квартирі тільки тому, що остання була вагітна, дитина народилася у 1992 році, батьком якої був він. На період проживання відповідачів він придбавав необхідні речі, періодично підтримував стосунки з ОСОБА_2, однак ніколи не обіцяв одружитися з нею. Дозволив відповідачам проживати у квартирі за умови, що вони не будуть претендувати на квартиру і не заперечував щодо їх проживання до тих пір поки не дізнався, що вони продали належну їм на праві власності квартиру. ОСОБА_3 є його сином, він приймав участь у його вихованні та утриманні, син не знав про те, що він з ОСОБА_2 не перебував у зареєстрованому шлюбі. Також заперечив про те, що він давав згоду ОСОБА_2 на продаж належної їй та сину квартири та подальшу реєстрацію їх місця проживання у квартирі АДРЕСА_1

Заслухавши позивача, відповідачів та їх представника, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як тимчасових мешканців, так само і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування жилим приміщенням, як члена сім'ї власника житла, зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням, як члена сім'ї власника з наступних підстав.

За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Крім того, відповідно до правил ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 16.06.1995 року Виконавчим комітетом Московської районної Ради народних депутатів посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_1 Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію житлового фонду» згідно з розпорядженням від 16.06.1995 року № 10252. (а.с. 4-5).

За даними довідки за формою № 3, виданої КП «ЖЕО-109» 11.06.2014 року № 1022, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 з 23.11.1989 року, є власником особового рахунку, форма власності житла приватна (а.с. 33).

Судом також встановлено що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у квартирі АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 з моменту заселення позивача ОСОБА_1 до зазначеної квартири, а відповідач ОСОБА_9 з моменту народження.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою - АДРЕСА_4 (а.с. 17).

У судовому засіданні 20.10.2016 року відповідач ОСОБА_2 пояснювала, що знята з реєстрації за адресою - АДРЕСА_4 вже вісім місяців, а відповідач ОСОБА_3 визнав, що зареєстрований за адресою - АДРЕСА_4 (а.с. 117, 122).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2015 року ухваленим у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та зобов'язання вчинити дії, яке набрало законної сили 13.11.2016 року встановлено, що в 1991 році мати позивача та ОСОБА_1 зі своєю матір'ю ОСОБА_5 вселилися в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На момент вселення до цієї квартири мати позивача була вагітною і ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач. Дані обставини підтверджуються медичними документами, шкільними документами, фотознімками. На протязі тривалого часу з дня народження позивача по даний час позивач проживає у зазначеній квартирі, яка належить ОСОБА_1 Відповідач піклувався про позивача, відводив та забирав з дитячого садка, у період навчання в школі відвідував батьківські збори. В матеріалах справи міститься лист, написаний відповідачем з його підписом «твой папа». Також встановлено, що сторони до цього часу спілкуються як батько та син. З позовної заяви вбачається, що матір'ю позивача є ОСОБА_2, яка не перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 (а.с. 79).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 показали суду, що вони знають ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як сімейну пару. Свідок ОСОБА_8 також підтвердила, що під час відвідування ОСОБА_2, остання поводила себе, як господиня, а ОСОБА_1 цьому не заперечував. Свідок ОСОБА_7 підтвердив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом заселялися до квартири в якій вони проживають і зараз, з ними була і мати ОСОБА_1, яка ОСОБА_2 називала своєю дочкою. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завжди сприймав, як сімейну пару і був дуже здивований, коли приблизно два роки тому прийшла жінка, яка представилася йому, як черговому під'їзду, дружиною ОСОБА_1

Звертаючись в суд з позовом, позивач ОСОБА_1 просить виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належної йому на праві приватної власності квартири з тих підстав, що останні проживають у квартирі, як тимчасові мешканці.

Відповідно до правил ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Проте, з огляду на встановлені судом обставини, що позивач, будучи наймачем спірного жилого приміщення, ще у 1991 році поселив відповідача ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина, батьком якого є позивач, син з моменту народження проживає у цій же квартирі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали, як одна сім'я, спільно виховували сина, котрий, навіть, не здогадувався, що батьки не перебувають в офіційно зареєстрованому шлюбі і вимоги про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 заявив тільки після того, як довідався, що ОСОБА_2 продала належну на праві власності їй та їх сину квартиру, у той же час визнав, що він і у подальшому не заперечував щодо проживання відповідачів у його квартирі, якби вони не продали свою квартиру і не претендували б на спірну квартиру, не заперечує щодо подальшого проживання відповідачів у належній йому на праві власності квартирі, однак на умовах її оренди, оскільки син є повнолітнім, а тому він не має обов'язку його утримувати, а тому у суду відсутні підстави для висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поселилися до спірної квартири, як тимчасові мешканці та можуть бути виселені у порядку, передбаченому правилами ст. 98 ЖК України.

Звертаючись до суду з позовом, про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належної позивачу на праві власності квартири, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги і тим, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, створюючи умови, що є неможливими для його проживання у спірній квартирі.

За даними свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бородянського РУЮ у Київській області 28.04.2012 року зроблено актовий запис № 33 про реєстрацію шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 7).

У судовому засіданні позивач пояснив, що їх з ОСОБА_4 шлюб уже розірвано, оскільки відповідач ОСОБА_2 створювала перешкоди щодо його проживання з дружиною ОСОБА_4 у належній йому на праві власності квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні також визнала, що позивач давав згоду на її проживання у квартирі до того часу, поки не одружився з ОСОБА_4 і до того ж часу вони вели спільне господарство. Після одруження позивача з ОСОБА_4 і коли позивач приходив з дружиною ОСОБА_4 до спірної квартири, то викликали в 2014 році працівників правоохоронних органів.

За правилами ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Правилами ст. 156 цього Кодексу визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування зазначених підстав для позову про виселення відповідачів з підстав неможливості спільного проживання, позивач послався на те, що відповідач ОСОБА_2 зберігає свої речі в шафі, що стоїть в його кімнаті, а тому заходить до його кімнати, що є причиною їх сварок, у зв'язку з неможливістю їх спільного проживання звертався до правоохоронних органів у 2008 році, а також те, що ОСОБА_2 не впускала його до квартири з дружиною ОСОБА_4

Однак, на підтвердження зазначених підстав для позову, позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, а визнання відповідачем ОСОБА_2, що вона заперечувала щодо проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі за умови, що сам позивач визнавав ту обставину, що він періодично підтримував з ОСОБА_2 подружні стосунки, утримував її та сина, відповідно суд не може визнати таку поведінку відповідача ОСОБА_2 винною щодо ОСОБА_1 та таку, що може стати підставою для її виселення, або ж необхідність у застосуванні щодо неї заходів громадського впливу.

Доказів на підтвердження порушення правил співжиття з боку відповідача ОСОБА_3 по відношенню до позивача, останній суду також не надав.

Наразі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення не підлягають задоволенню з зазначених позивачем підстав.

Заявляючи зустрічні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, ОСОБА_2 обґрунтувала необхідність його встановлення тим, що вона перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 має право користуватися належним йому на праві власності житловим приміщенням, як член сім'ї власника. Отже, мета з якою ОСОБА_2 просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є забезпечення її права на користування спірним житловим приміщенням.

З аналізу змісту статті 234 ЦПК України встановлено, що підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів встановлюється з метою охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За встановлених судом обставин, ОСОБА_1 фактично визнав що до певного періоду часу між ним та ОСОБА_2 мали місце такі відносини, які свідчать, що вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у той же час останній категорично заперечував настання наслідків, що може мати місце у випадку встановлення такого факту, а саме визнання за ОСОБА_2 права користування належним йому на праві власності житловим приміщенням, що буде підставою для реєстрації її місця проживання в належній на праві власності ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_1.

Отже, заявлені ОСОБА_2 зустрічні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оспорювалися останнім, відповідно не можуть бути задоволені судом.

У той же час, обґрунтовуючи наступні зустрічні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням, яке є приватною власністю позивача, відповідачі посилаються на те, що вони проживають у квартирі АДРЕСА_1 в якості членів сім'ї власника, з яким відповідач ОСОБА_2 з 1980 року проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а відповідач ОСОБА_3 є його сином, всі вони разом ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, несуть обов'язки щодо утримання спірного житлового приміщення.

Як уже було зазначено вище, позивач визнав, що відповідачі проживають в його квартирі, відповідач ОСОБА_3 є його сином, однак після досягнення ним повноліття він не має обов'язку щодо його утримання, останній сам має забезпечити себе житловим приміщенням, а відповідач ОСОБА_2 є матір'ю його сина, якого вони разом утримували, займалися вихованням, періодично підтримував з нею ж подружні стосунки, однак реєструвати шлюб ніколи не обіцяв, а з 2008 року перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4, у 2012 році зареєстрував шлюб, який розірваний на час вирішення заявлених спорів судом.

На думку суду, позивачем ОСОБА_1 частково було визнано обставини, якими відповідачі обґрунтували підстави для їх зустрічних позовів про визнання за ними права користування житловим приміщенням, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної, а тому у суду є підстави для висновку, що сторони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, несли витрати на утримання спірного житлового приміщення та проживали в ньому зі згоди його власника. Однак, проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні в якості члена сім'ї його власника мало місце до того часу, як позивач ОСОБА_1 вступив у фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_4, які у подальшому були оформлені реєстрацією їх шлюбу.

При вирішенні заявленого спору, суд звертає увагу на ту обставину, що спірне житлове приміщення, яким є квартира АДРЕСА_1 було набуте позивачем у приватну власність 16.06.1995 року в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», станом на час отримання позивачем у приватну власність зазначеного житлового приміщення, сторони у справі проживали однією сім'єю, вели спільне господарство.

Отже, з 16.06.1995 року сторони у справі проживали в житловому приміщенні, яке є приватною власністю позивача.

Права і обов'язки власника житлового приміщення та членів його сім'ї встановленні ст. ст. 150, 156 ЖК України, а також з нормами ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року та відповідно до пункту 4 його прикінцевих та перехідних положень підлягає застосуванню до відносин сторін у справі.

Правилами статтей 150, 156 ЖК України встановлено, що: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням.

Чинним законодавством, а саме статтею ст. 64 ЖК України, визначено, що до членів сім'ї належать дружина, діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Правилами статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Крім того, правилами статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Наразі, судом встановлено, що з моменту вселення до спірної квартири, а також на час, коли квартира АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_1 у власність і до 2008 року, відповідачі проживали в ній у якості членів сім'ї, власника, а відповідач ОСОБА_3 є членом сім'ї позивача і на час вирішення заявленого спору.

Зазначені обставини узгоджуються з вимогами ст. ст. 150, 156 ЖК України та дають відповідачам право на проживання у спірній квартирі, яке захищено судом, зазначеними вище висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про їх виселення з житлового приміщення, що є приватною власністю позивача.

Звернувшись до суду з зустрічними вимогами про визнання права користування спірним житловим приміщенням відповідачі, обґрунтували визнання такого за ними права в судовому порядку необхідністю реєстрації їх місця проживання у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідачі не надали суду доказів на підтвердження того, що між ними та власником спірного житлового приміщення мала місце домовленість, або ж було досягнуто згоди, що ОСОБА_1 дасть згоду на реєстрацію їх місця проживання у належному йому на праві приватної власності житловому приміщенні за адресою - АДРЕСА_1.

Крім того, встановлені судом обставини щодо спільного проживання сторін у справі та ведення спільного господарства дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї його власника, а з урахуванням того, що спільне проживання однією сім'єю, а також ведення спільного господарства ОСОБА_2 з ОСОБА_1 було припинено, коли останній у 2008 році вступив у фактичні шлюбні стосунки з ОСОБА_4, то у суду відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права користування спірним житловим приміщенням, як за членом сім'ї його власника.

Що ж стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права користування житловим приміщенням, як за членом сім'ї його власника, яке він просить визнати за ним з метою реєстрації його місця проживання за адресою - м. Київ, АДРЕСА_1, то незважаючи на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і на час вирішення справи судом є членами сім'ї не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами, відповідачі послалися на відсутність у них іншого житла та підтвердження зазначених обставин талонами зняття їх з реєстрації

Проте, докази на підтвердження відсутності у ОСОБА_3 реєстрації їх місця проживання суду не надані, а відповідач ОСОБА_3 визнав, що його місце проживання зареєстровано за адресою - АДРЕСА_4.

Відповідно до змісту статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох або більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором, а статтею 2 цього ж Закону встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за умови, що відповідач ОСОБА_3 в установленому законом порядку зареєстрований за адресою - АДРЕСА_4, а чинним законодавством передбачено, що реєстрація місця проживання допускається тільки за однією адресою, відповідно суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права користування житловим приміщеннями, яке є власністю позивача ОСОБА_1 у суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 316, 317, 319, 321, 325, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156, 157, 160, 163, ЖК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 213 ЦПК України суд, -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування жилим приміщенням, як члена сім'ї власника житла, залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем Апеляційному суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.