Справа № 459/332/16 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4520/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року у справі за позовм ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в січні 2016 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів.

Вимоги обґрунтовував тим, що 03.12.2015 року між ним та ОСОБА_3 «Лізингова компанія Еталон» підписано договір № 003297 фінансового лізингу з додатками. При укладенні договору позивач мав намір придбати трактор моделі КІОТІ 551С. Вартість предмета договору обумовлювалась у розмірі 107000 грн., менеджер компанії при підписанні договору запевнила його, що через два дні трактор буде доставлено безкоштовно за його адресою. В цей же день, він здійснив 50% передоплату вартості трактора в розмірі 50 000 грн. Повернувшись до офісу з квитанцією про оплату, підписав договір, отримав всі документи та очікував доставку трактора. Ознайомившись з умовами договору, дізнався про те, що договір підписано з компанією «Еталон», і трактор вписаний не той, який попередньо обумовлено, а «КІОТІ СК 35 Н» за ціною 500000 грн. Коли він одразу повернувся в офіс за поясненнями, менеджер його запевнила, що це договір не основний, а для «чорної бухгалтерії», а основний договір привезуть разом з трактором. До сьогоднішнього дня трактор йому не доставлено, контактні телефони компанії не відповідають.

15.12.2015 року він направив на адресу відповідача заяву про розірвання договору, однак жодної відповіді станом на день подання позову, він не отримав. Вважає дії відповідача протиправними, так як вони обмежують його права споживача. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти за договором фінансового лізингу, неустойку у зв»язку з розірванням договору в розмірі 21500 грн., 300 грн. комісійний збір банку, а всього 71800 грн. (а.с. 25).

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 сплачені кошти в розмірі 50 000 гривень та 300 гривень комісійного збору банку, а всього 50300 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 551 гривень 21 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон», з оскаржуваним рішенням не погоджується вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи та не відповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що договір фінансового лізингу № 003297 від 03.12.2015 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Звертає увагу, що позивач у поданому позові вищезазначені підстави для задоволення позовної заяви та стягнення коштів, не зазначав, а тому суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив норми процесуального права.

Крім цього, при укладенні договору дотриманні умови, визначені ЗУ «Про фінансовий лізинг», тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним, передбачені ст. 215 ЦК України. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання на кожному аркуші і здійснив оплату комісії власне за організацію та оформлення договору.

Наголошує на тому, що стверджувати про те, що спірний договір був підписаний поза торговельним або офісним приміщенням немає підстав, оскільки підписання договору відбулося за адресою м. Луцьк, проспект Волі, 54, і цей офіс винаймається згідно договору оренди від 25.07.2013 року бізнес-партнером ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» для розміщення працівників компанії.

Комісія в сумі 300 грн., яку сплатив позивач банку, відповідач не отримував, а тому така не підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Вважає, що спірний договір укладено з дотриманням норм ЦК України, тому не може бути визнаний недійсним, крім цього ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» виконує усі умови спірного договору, відтак висновки суду не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про вручення судової повістки (а.с. 91), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення районний суд виходив з того, що договір фінансового лізингу № 003297 від 03 грудня 2015 року з Додатками № 1, 2, 3 підлягає визнанню недійсним на підставі ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» із стягненням із відповідача на користь позивача коштів у сумі 50 000 гривень та 300 гривень, які були сплачені позивачем в якості комісійного збору банку.

Разом з цим, форма і зміст позовної заяви визначено ст. 119 ЦПК України.

Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Враховуючи положення ст.ст. 11, 27, 31, 119 ЦПК України колегія суддів приходить висновку про те, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги позивача та визнаючи спірний договір недійсним з підстав, передбачених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимог щодо недійсності договору, що підтверджується змістом позовної заяви та поясненнями зі сторони позивача.

Таким чином, оскільки судом не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору лізингу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

В свою чергу, судом встановлено, що 03 грудня 2015 року між ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №003297, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор КІОТІ 551 С та передати предмет лізингу у користування позивача на строк та на умовах, передбачених цим договором, а ОСОБА_2 зобов'язався прийняти предмет лізингу та виплатити лізингові платежі та інші платежі за умовами договору (а.с. 4-11).

Пунктом п. 5.1 договору передбачено, що предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

На виконання умов цього договору позивач ОСОБА_2 сплатив кошти у розмірі 50000 грн. та комісію банку за прийом платежу в розмірі 300 грн., що підтверджено Додатком №1 до договору та квитанцією банку (а.с. 12, 16, 17).

Відповідно до п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п. 3.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (Додаток № 3 до цього Договору) та сплати Лізингодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу (п. 1.3 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору - предметом Лізингу є трактор КІОТІ СК35Н.

15 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 003297 та повернення сплачених коштів як авансовий платіж в розмірі 50 000 грн., тобто заява про розірвання договору подана в межах 14 днів з моменту укладання договору.

Заяву позивача ОСОБА_2 представник ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» отримав 18.12.2015 р., однак станом на час подання позову та розгляду справи відповідач не надав позивачу відповіді стосовно зазначеної заяви (а.с. 15-18).

Частина 1 ст. 651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Враховуючи те, що підписання договору фінансового лізингу № 003297 відбулося за адресою м. Луцьк, проспект Волі, 54, і цей офіс не є торгівельним або офісним приміщенням відповідача, споживач ОСОБА_2 мав право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, однак на вимогу позивача, відповідачем кошти не повернуто.

За таких обставин, ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» безпідставно відмовляє позивачу у поверненні грошових коштів, сплачених ним у зв»язку із укладенням договору лізингу №003297 від 03.12.2015 року в загальній сумі 50000 грн., а тому позов ОСОБА_2 в цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також, частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон», з врахуванням вимог ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» має сплатити на користь позивача неустойку за несвоєчасне повернення сплачених сум в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки, відтак підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 і в частині, що стосуються стягнення із відповідача неустойки в розмірі 21500 грн.

В свою чергу, комісія в сумі 300 грн., яку сплатив позивач ПАТ «Авант-Банк» за надані банківські послуги, відповідач не отримував, а тому така не підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з скасуванням оскаржуваного рішення та ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача ОСОБА_3 «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача ОСОБА_2 50000 грн. в рахунок повернення грошових коштів у зв»язку із розірванням договору фінансового лізингу № 003297 від 03.12.2015 року та неустойку за несвоєчасне повернення цих грошових коштів в розмірі 21500 грн.

У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Ррішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2016 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»на користь ОСОБА_2 50000 (п»ятдесят тисяч) грн. сплачених за договором фінансового лізингу № 003297 від 03.12.2015 року та неустойку за несвоєчасне повернення цих грошових коштів в розмірі 21500 (двадцять одна тисяча п»ятсот) грн., а загалом 71500 (сімдесят одна тисяча п»ятсот) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_4