У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Актив-Банк» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом, уточненим під час розгляду справи, до ПАТ «КБ «Актив -Банк», в якому просив стягнути з ПАТ «КБ «Актив-Банк» 113 156, 74 грн, з яких 28 652,53 грн - заборгованість із заробітної плати, 84 504,21 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також 100 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те, що з 19 березня 2013 року працював у відповідача і був звільнений з 22 вересня 2014 року за згодою сторін, проте після звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнено з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 28 652,53 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць в сумі 17 576,26 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року в частині, у якій у позові відмовлено, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 19 березня 2013 року ОСОБА_3 працював у ПАТ «КБ «Актив-Банк» та був звільнений за угодою сторін з 22 вересня 2014 року.

Згідно з довідкою відповідача №7578/16-1 від 31 грудня 2014 року, станом на 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 нараховано, але не виплачено

28 652,53 грн.

Починаючи з 3 вересня 2014 року, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 2 вересня 2014 року № 79 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Актив-Банк» у банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 грудня 2014 року № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 грудня 2014 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» строком на 1 рік з 24 грудня 2014 року по 23 грудня 2015 року включно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що стягненню підлягає лише заборгованість із заробітної плати, оскільки відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України, не застосовується у зв'язку із запровадженням у відповідача з 3 вересня 2014 року тимчасової адміністрації.

Висновки судів у частині задоволення позову про стягнення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати, є правильними.

Проте не можна погодитись із висновками судів у частині звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (п. 1 ч. 5 цього Закону).

Згідно з ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, в тому числі, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку, виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо.

Вказаним Законом не передбачено припинення виконання банком грошових вимог щодо заробітної плати, які виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Встановлено, що процедура ліквідації ПАТ КБ «Актив-банк» на час звільнення позивача не закінчена, рішення про відкликання банківської ліцензії прийнято не було. Заперечуючи проти позову, уповноважена особа Фонду посилалась на відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку через початок ліквідаційної процедури.

Проте передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, та визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні і факт проведення з ним остаточного розрахунку

При цьому виконання вказаного обов'язку не пов'язано із обмеженнями, передбаченими призначенням уповноваженої особи Фонду у зв'язку із проведенням процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації, а запровадження тимчасової адміністрації не свідчить про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

З огляду на наведене, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, неповно встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, невірно визначили характер правовідносин та правову норму, яка підлягає застосуванню при вирішенні справи у частині, що оскаржена, не перевірили чи включений позивач до реєстру акцентованих вимог кредиторів. Отже ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню на підставі ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко А.О.Леванчук Г.І.Мостова