Справа № 465/8280/13 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/351/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, позовом третьої особи ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання розписки недійсною, -

в с т а н о в и л а:

22 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4, у якому просить ухвалити рішення, яким: стягнути з ОСОБА_7у його користь 311 937,00 грн. боргу; стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на його користь 79 930,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 липня 2012 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів № 995, згідно умов якого він передав у власність відповідачки ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 240 000,00 грн., що на день укладення договору є еквівалентом 30 000,00 дол. США. Вказані кошти надано у власність ОСОБА_7 з кінцевим терміном повернення 02.07.2013 року, без нарахування відсотків. Гроші згідно умов договору було передано до підписання такого сторонами, якими було погоджено, що на час виконання зобовязань по договору позики, позичальник передає позикодавцю на зберігання правовстановлюючі документи на квартиру, що за адресою: м. Львів вул. Ткацька, 7/2. Крім цього, відповідачка ОСОБА_7 позичила у нього грошові кошти у сумі 9 000,00 дол. США, які зобовязалась повернути до 29.04.2013 року, а також взяла на себе зобовязання щодо повернення 10000,00 дол. США, які у нього позичила її мати ОСОБА_4, що стверджується відповідними розписками останніх. Вказані грошові кошти ОСОБА_7 зобовязалась повернути до 14.05.2013 року. Однак, відповідачка ОСОБА_7 не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики згідно вказаних вище розписок. Надалі позивач уточнив свої вимоги шляхом надання суду позовної заяви в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій навів розрахунки заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зобовязань за договором позики, з урахуванням інфляційних нарахувань, 3% річних та пені станом на 13.02.2015 року. З урахуванням вказаних розрахунків, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_7 на його користь суму основного боргу за договором позики від 02.07.2012 року в розмірі 240 000,00 грн., індекс інфляції в розмірі 69 840,00 грн., три відсотки річних в розмірі 11 855,34 грн., пеню у розмірі 77 503,38 грн. а всього стягнути 399 198,72 грн.; стягнути ОСОБА_7 на його користь суму основного боргу за розпискою від 26.04.2013 року в розмірі 233 266,50 грн., індекс інфляції у розмірі 68 113,82 грн., три відсотки річних у розмірі 12558,03 грн., пеню у розмірі 82 097,10 грн., а всього 396 035,45 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на його користь суму основного боргу за розписками від 08.03.2012 року та 26.04.2013 року в розмірі 259185 грн., індекс інфляції в розмірі 75 422,84 грн., три відсотки річних в розмірі 13 635,20 грн., пеню в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437 360,17 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції третя особа ОСОБА_8 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання розписки недійсною. Ухвалою від 31.03.2015 року даний позов прийнято судом до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. За цим позовом ОСОБА_8 просив суд визнати недійсною розписку ОСОБА_9 від 26.04.2013 року. В обґрунтування такої вимоги зазначав, що він та ОСОБА_9 являються подружжям, а тому прийняте судом рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 безпосередньо впливатиме на його права та обовязки. Зазначав, що відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Правочин, який виходить за межі дрібного побутового має бути вчинений одним з подружжя лише за згодою іншої сторони і така згода укладається у формі відповідно до якої укладали правочин. Вважав що у нього виникло право оскарження розписки від 26.04.2013 року, оскільки така дана його дружиною без його згоди.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики грошових коштів від 02.07.2012 року в розмірі 240000,00 грн., індекс інфляції в розмірі 69840,00 грн., три відсотки річних у розмірі 11855,34 грн., пеню у розмірі 77503,38 грн., а всього 399198,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за розпискою від 26.04.2013 року в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13.02.2015 року в розмірі 233266,50 грн., індекс інфляції в розмірі 68113,82 грн., три відсотки річних в розмірі 12558,03 грн., пеню в розмірі 82097,10 грн., а всього 396035,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору, в розмірі 3441,00 грн., які було сплачено при поданні позовної заяви, відповідно до платіжного доручення № k58/K/55 від 20.08.2013 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання розписки недійсною - відмовлено.

28 вересня 2015 року рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_7, однак дана апеляційна скарга апеляційним судом визнана неподаною та повернута апелянту оскільки ОСОБА_7 не виконана ухвала апеляційного суду від 12 жовтня 2015 року про залишення апеляційної скарги без руху і сплату судового збору (т. 2 а.с. 136, 214).

02 жовтня 2015 року дане рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що суд помилково не взяв до уваги розписку ОСОБА_4 від 08 серпня 2012 року про отримання нею коштів, вважає розписку такою, що відповідає вимогам законодавства, більше того в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачкою ОСОБА_4 обовязку щодо сплати йому грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США. Звертає увагу суд на те, що в судовому засіданні неодноразово підтверджувався факт виникнення зобовязань у ОСОБА_4 Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за розпискою від 08.03.2012 року та ухвали в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_10 неодноразово повідомлялись належним чином про місце і час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 161-162, 163, 170, 171, 187, 220, 236, 263). В судовому засіданні 30 червня 2016 року ОСОБА_7 заявила клопотання про продовження перерви з метою подання нею нових доказів, а також укладення угоди з іншим представником, оскільки з її представником ОСОБА_10 розірвала угоду. Обговоривши клопотання, суд апеляційної інстанції задовольнив його та продовжив перерву до 08 липня 2016 року - 14:00 год., надавши ОСОБА_7 можливість укласти угоду з іншим фахівцем в галузі права або надати довіреність іншому представнику, а також подати письмові докази, які вона з тих чи інших причин не змогла подати суду першої інстанції (т. 2, а.с. 253, 260-262). Однак в останнє судове засідання відповідачка ОСОБА_7 не зявилася, лише подала чергове письмове клопотання про продовження перерви у звязку з її хворобою та відсутністю її представника, яке апеляційний суд з підстав ч. 2 ст. 305 ЦПК України відхилив, оскільки таке спрямоване на затягування розгляду справи, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів заявлених в апеляційній скарзі ОСОБА_2, а саме в частині ухваленого районним судом рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення в його користь з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 суми основного боргу за розпискою від 08.03.2012року в розмірі 259 185 грн. (яка еквівалентна 10 000,00 дол США), індексу інфляції в розмірі 75 422,84 грн., трьох відсотків річних в розмірі 13 635,20 грн. та пені в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437360,17 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та відповідно в апеляційному порядку не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2012 року у м. Львові між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_7 укладено договір позики грошових коштів. Згідно п. 1 даного Договору ОСОБА_2, як позикодавець передав у власність ОСОБА_7, як позичальнику, грошові кошти у сумі 240 000,00 грн., що на день укладення договору є еквівалентом 30 000,00 дол. США за комерційним курсом встановленим за погодженням сторін, строком повернення до 02.07.2013 року без нарахування відсотків (т. 2 а.с. 198).

Згідно п. 2 даного Договору передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору.

Крім цього, 25.01.2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 240 000,00 грн., що на день укладення договору є еквівалентом 30 000,00 дол. США за комерційним курсом встановленим за погодженням сторін, строком повернення до 25.01.2013 року без нарахування відсотків (т. 2, а.с. 197).

Згідно п. 2 даного Договору передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору.

Як зазначено вище, в частині вказаних розписок рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Крім того, зворотній бік зазначеного Договору від 25 січня 2012 року містить розписку від 08.03.2012 року, якою ОСОБА_4 стверджує про особисте отримання нею 10 000,00 дол. США (80 тис. гр.).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 до матеріалів справи долучено оригінали розписок ОСОБА_7 від 26 квітня 2013 року, які написані нею на одному аркуші (одна за одною), згідно яких остання зобовязалась віддати ОСОБА_2 9000 дол. США (девять тисяч доларів США) 29 квітня 2013 року, а також 14 травня 2013 року - 10000,00 дол. США, отриманих ОСОБА_4 від ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 199).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вищевказаної заборгованості виходив з того, що розписка ОСОБА_4 написана нею про те, що 08.03.2012 року вона отримала 10000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 80000,00 грн., не містить жодних відомостей, які б стверджували про факт отримання нею вказаної суми коштів саме від позивача ОСОБА_2 та на умовах позики, а оскільки зміст вказаної розписки не містить ознак зобовязального характеру та не створює правовідносин сторін, то в силу ст. ст. 57-59 ЦПК України відсутні підстави визнати дану розписку доказом по справі. Крім цього вказав, що підстав застосування інституту солідарного стягнення боргу з відповідачів у даній спірній ситуації немає, оскільки відповідачка ОСОБА_4 не являється безпосереднім боржником позивача ОСОБА_2 по вказаних вище правочинах, а обовязок останньої щодо повернення позичених нею в позивача коштів взяла на себе відповідачка ОСОБА_7

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як факт отримання певної грошової суми в борг так і зобов'язання її повернути.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

З рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про визнання договору позики таким, що не породжує цивільно правових зобовязань - відмовлено, вбачається, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати розписку на загальну суму 10000 доларів (80000 гривень), написану нею 08 березня 2012 року такою, що написана під впливом тяжких обставин, неукладеною, безгрошовою та такою, що не породжує цивільно - правових зобов'язань для неї - ОСОБА_4 Свої вимоги мотивувала тим, що вона 08.03.2012 року написала на зворотному боці договору позики від 25.01.2012 року на користь відповідача ОСОБА_2 розписку, за якою позичила у відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 доларів, що еквівалентно 80000 гривень. Вказані в розписці грошові кошти вона не одержала, а фактично вказані кошти отримала її донька ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 173-174).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_8 позов визнали та пояснили, що вони є подружжям і разом займаються підприємницькою діяльністю та майже все їх нерухоме майно перебуває в заставі фінансових установ. Щодо спірної розписки, то її підписала ОСОБА_4, оскільки у них не було майна, яке можна було передати в заставу для гарантування повернення договору позики, однак фактично гроші отримала вона - відповідачка ОСОБА_7 та вона виконає боргові зобов'язання перед ОСОБА_2, коли в неї буде така можливість. Додатково ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що отримавши позику у ОСОБА_2 було дострокове погашення заборгованості за кредитними договорами.

Аналогічні твердження викладені і в заперечені представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 «на позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики», а саме щодо розписки, яку ОСОБА_4 написала 08.03.2012 року на звороті договору позики стосовно 10000,00 доларів. В заперечені зазначено, що «фактично у договірних зобовязаннях, що виникли між ОСОБА_7Й та ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 виступала як третя особа, яка сприяла отриманню коштів донькою, у звязку з чим і написала розписку на звороті договору» (т. 1, а.с. 53-61).

01 грудня 2014 року вищезазначене рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року набрало законної сили, оскільки Апеляційним судом Львівської області залишено без змін (т. 2 а.с. 175-176).

Аналізуючи вищевказані правові норми та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що лише у ОСОБА_7 перед ОСОБА_2 виникло боргове зобов'язання по поверненню коштів за розписками від 08.03.2012 року та 26.04.2013 року (т. 1 а.с. 8, 9, т. 2 а.с. 197, 199).

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язальні правовідносини мають певні особливості, зокрема щодо валюти зобов'язання та валюти виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У пунктах 11, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

На підставі викладеного, колегія апеляційного суду приходить до переконання, що сума боргу, яку необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_7Й в користь позивача становить 215980,93 грн. (10000 х 21,598093 = 215980,93 при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом врахований офіційний курс гривні до долара, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення 18 вересня 2015 року).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому колегія апеляційного суду приходить до переконання, що з відповідачки ОСОБА_7 в користь позивача необхідно стягнути 3% річних в сумі 11 360,59 грн. (215980,93 х (3%:365х640) = 11360,59) за період з 14 травня 2013 року по 13 лютого 2015 року (період визначений згідно позовних вимог).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобовязань у іноземній валюті (з зазначенням еквіваленту) не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

А тому у випадках, коли грошове зобов'язання виникло у валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення з боржника інфляційного збільшення суми боргу при його виконанні не застосовуються.

Не підлягає до задоволення і позовна вимога ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідачів пені, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того необхідно зазначити, що посилання в позовній заяві на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», як обґрунтування розрахунку пені, є безпідставним, оскільки даний закон не регулює відносини між фізичними особами (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 р.). Так Конституційний Суд України в цьому Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_11 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» дійшов висновку про те, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» дія вказаного Закону поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Оскільки пеня її розмір по даних правовідносинах законом не передбачено, не визначений він і сторонами, то в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, яка розрахована в розмірі подвійної облікової ставки також слід відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про стягнення з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 - 227 341,52 грн. боргу (215980,93 + 11 360,59 = 227 341,52), а в частині позову ОСОБА_2 про стягнення зазначеного боргу з ОСОБА_4 слід відмовити.

В решті рішення в апеляційному порядку не оскаржується і підстав для його скасування, передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2015 року в частині відмови у солідарному стягненні з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 суми основного боргу за розпискою від 08.03.2012 року в розмірі 259 185,00 грн., індекс інфляції в розмірі 75 422,84 грн., три відсотки річних в розмірі 13 635,20 грн., пеню в розмірі 89 117,13 грн., а всього 437 360,17 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з ОСОБА_7, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, в користь ОСОБА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_2, - 227 341,52 (двісті двадцять сім тисяч триста сорок одну гривню 52 копійки) боргу.

В частині позову про стягнення боргу з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_12