Справа № 496/3592/15-ц
Провадження № 2/496/78/16
07 липня 2016 року Біляївський районний суд
в складі: головуючого судді Трушиної О.І.
при секретарі Поцелуйко К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», -
Представник позивача до судового засідання не з'явився, але подав заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог, просив справу розглянути у його відсутність і не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач до судового засідання повторно не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про день слухання справи, а тому враховуючи заяву представника позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 24.11.2006 року з відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що складається з одного житлового будинку, житловою площею 123,50 кв.м., зазначеного на плані - «А» та надвірних споруд: «Б» - гаражу, 1-2 -огорожі, І - мостіння, розташований на земельній ділянці розміром 0,058 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області від 22.11.2006 року за реєстровим № 1-5819. Жиловий будинок є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1-5814 (а.с. 24-29).
Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому зазначеним договором.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч. 1 ст. 516 цього Кодексу встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Про порушення зобов'язання, необхідність виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення вимоги іпотекодержателя відповідач був повідомлений належним чином (а.с. 32-34), крім того, йому було роз'яснено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений вищевказаним іпотечним договором та чинним законодавством України, в тому числі і законом України «Про іпотеку».
При цьому, п. 5.7. кредитного договору встановлено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів та/або комісій, банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений в п. 2.1. договору та інше майно позичальника.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а ч. 3 вказаної передбачає способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письму вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк.
Ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Як роз'яснено в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
07.07.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до п. 1.1 вказаного Закону, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у п. 1 цього Закону, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.
Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 27 травня 2015 року, за своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних відносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.
Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), а тому законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не передбачено втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасова заборона примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов»язань, то і не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» є підставою не для відмови у задоволенні позову, а підставою для заборони вжиття заходів примусового виконання рішення суду про задоволення такого позову на період дії Закону.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна заява законна, обґрунтована, знайшла своє підтвердження у судовому засіданні і підлягає задоволенню.
Ч. 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, виходячи з чого з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 509, 514, 516, 525- 527, 530, 533, 534, 536, 546, 611, 612, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд -
Позовну заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність задовольнити.
В частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду не підлягає виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого у забезпечення кредитів у іноземній валюті» від 03.06.2014 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області: Трушина О.І.