Справа № 201/2586/16-ц
Провадження № 2/201/1349/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (третя особа ОСОБА_2) про визнання договору поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2016р. позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати її поруку за договором поруки № DNG0GI від 26.02.2008р., укладену між нею та ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») припиненою (а.с. № 3 8).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 26.02.2008р. між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») з одного боку та ОСОБА_2 з іншого, було укладено договір про іпотечний кредит № DNG0GI. Згідно пункту 1.1. вищевказаного договору, банк зобовязався надати ОСОБА_2 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 555 000 грн., ОСОБА_2 зобовязалась прийняти й належним чином використати та повернути кредит в сумі 555 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначених цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Згідно пункту 1.3. договору, кредит надавався на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з кінцевим строком погашення не пізніше 26.02.2028р. 26.02.2008р. з метою забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р., між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № DNG0GI. Відповідно до пункту 1. договору поруки, поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р. та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит, 28.12.2014р. кредитор надіслав ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту. Цією вимогою про усунення порушень, банк попередив ОСОБА_2, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, останній звернеться з відповідним позовом до суду. Так, станом на теперішній час, ПАТ КБ «ПриватБанк» позов до суду про стягнення боргу за договором про іпотечний кредит № DNG0GI та договором поруки № DNG0GI від 26.02.2008р. до поручителя ОСОБА_1 не пред'являв. Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Окрім того, на початку 2016р. поручителю - ОСОБА_1 від ОСОБА_3 стало відомо, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в березні 2015р. звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_2Г.) про звернення стягнення на предмет іпотеки. З матеріалів вищезазначеної цивільної справи № 203/1526/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_2Г.) про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 31.12.2008р. на адресу ОСОБА_2 надіслав лист. Згідно вказаного листа ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що починаючи з 01.02.2009р. відсоткова ставка за кредитним договором № DNG0GI від 26.02.2008р. буде збільшена на 15 % річних та становитиме 30 % на рік. Так, згідно із розрахунком заборгованості наданого банком до суду вбачається, що останній почав нараховувати підвищену проценту ставку вже починаючи з 29.08.2008р. з 15 % банк збільшив ставку на 1 % відсоток, та така ставка становила 16 %. Невдовзі, починаючи з 26.03.2010р. з 16 % банк збільшив ставку на 2% відсотка, та така ставка становила вже 18 %. В подальшому, 17.02.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNG0GI від 26.02.2008р. Відповідно до умов вищевказаної додаткової угоди від 17.02.2012р. п.1.1. договору про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р. було змінено та викладено в наступній редакції: «Банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти в сумі 638 390, 57 грн. на строк з 26.02.2008р. по 27.02.2028р. включно, у вигляді не поновлювана лінія на наступні цілі: у розмірі 555 000 грн. на споживчі цілі, та на споживчі потреби у розмірі 83 390, 57 грн. шляхом перерахування на рахунок № 0908 зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця в період сплати, починаючи з 16.02.2012р., позичальник повинен сплачувати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 13 219, 66 грн. Отже, відсоткова ставка за кредитом збільшилась на 3 % річних та склала 18 % річних. Внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну змінює обсяг його відповідальності (постанова ВСУ від 10.10.2012р. у справі N 6-112цс12). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тому, той факт, що банк в односторонньому порядку змінив зобов'язання за основною кредитною угодою без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1, є підставою для припинення поруки. У звязку з викладеним та з метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач і звернулася до суду з даним позовом.

Представник позивачки та третьої особи - ОСОБА_4 (довіреності від 11.02.2016р., від 05.11.2015р. та від 15.03.2016р. а.с. № 98 - 100) в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні клопотання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкладення розгляду справи. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити відповідно до обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Справу просив розглянути без участі представника позивачки та третьої особи та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 97).

Представник відповідача - ОСОБА_5 (довіреність від 06.06.2015р. а. с. № 94) в судове засідання не зявилась, надала до суду клопотання, в якому просила відкласти засідання по справі, призначене на 04.07.2016р., у звязку з тим, що вона, як представник ПАТ КБ «ПриватБанк», зайнята в іншому судовому засіданні в Самарському районному суді м. Дніпропетровська. Також представник відповідача зазначила, що просить відкласти розгляд справи для надання нею додаткових доказів по справі, які мають суттєве значення для подальшого її розгляду (а.с. № 93).

Вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні останнього з огляду на наступне (про що постановив ухвалу 04.07.2016р. без виходу до нарадчої кімнати).

Так, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2016р. було відкрито провадження по даній цивільній справі та призначено проведення судового засідання на 30.03.2016р. (а.с. № 63).

30.03.2016р. представник відповідача ОСОБА_6 (довіреність від 18.02.2016р. а.с. № 69) в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив перенести розгляд справи для надання додаткового часу для підготовки документів та подання заперечень (а.с. № 68).

Заява представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи була задоволена судом та призначено наступне судове засідання на 21.04.2016р., про що повідомлено сторін (а.с. № 70).

21.04.2016р. представник відповідача ОСОБА_5 надала до суду письмові заперечення на позов з відповідними доказами на їх обґрунтування. Крім того, надала до суду заяву, в якій просила надати їй час для подання інших додаткових доказів по справі (а.с. № 78).

У звязку з неявкою позивача та його представника, а також клопотанням представника відповідача слухання справи було відкладено на 30.05.2016р. а.с. № 84).

30.05.2016р. сторони в судове засідання не зявилися, про дату час та місце слухання справи були повідомленні належним чином, що підтверджується складеною представником позивача та третьої особи, а також представником відповідача розпискою (а.с. № 85).

Розгляд справи було відкладено на 04.07.2016р. (а.с. № 88).

04.07.2016р. представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Згідно п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З метою недопущення порушення строків розгляду справи судом, визначених ст. 157 ЦПК України, враховуючи неодноразові відкладення судових засідань, зокрема за клопотаннями представників відповідача, а також те, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення по суті позовних вимог та докази на їх обґрунтування, що визначають правову позицію банку, з огляду на те, що ОСОБА_5 - не єдиний представник відповідача, який приймає участь у розгляді даної справи судом та відповідач не був позбавлений можливості направити іншого представника в дане судове засідання, суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та вважав за можливе розглянути справу за наявними доказами.

Як вбачається з наданих представником ПАТ КБ «ПриватБанк» письмових заперечень відповідач не визнає позовних вимог ОСОБА_1, оскільки при укладенні кредитного договору та договору поруки банком було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Так, як в основному договорі та договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентної ставки і ця умова стала результатом домовленості сторін, отже поручитель дав згоду на зміну розміру процентної ставки. Так, відповідно до ст. 559 ЦК України підставою для припинення поруки є зміна основного зобовязання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його на це згоди. Однак, із кредитного договору випливає, що сторони наперед обумовили можливість збільшення процентної ставки, зокрема, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. По закону, який діяв на момент укладання договору дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк не може видавати кредити під відсоток, ставка якого нижче, ніж процентна ставка за кредитами, які бере сам банк і процентної ставки, що виплачується ним по депозитам. Також, п. 3.5. Постанови Правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007р. передбачено, що в договорі про надання споживчого кредиту може встановлюватися, що процентна ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Таким чином, сторони в момент укладення як кредитного, так і договору поруки оговорили всі істотні умови, зокрема умову про збільшення розміру процентної ставки за договором, на що свою згоду дав і поручитель, поставивши власний підпис на договорі. Крім того, відповідно до договору поруки, поручитель підтвердив, що зі всіма умовами договору про надання кредиту він ознайомлений. Що стосується строків, представник відповідача зазначає, що в п. 3.4 договору встановлено, що поручитель та боржник залишаються зобовязаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобовязання за договором про іпотечний кредит не будуть виконані повністю. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання за договором про іпотечний кредит (п. 4.2 Договору). Окрім того, кредитні кошти були надані позичальнику на термін до 26.02.2028р. Тобто, кінцевий термін повернення коштів ще не настав (а.с. № 75 76).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обовязково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України).

Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26.02.2008р. між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») з одного боку та ОСОБА_2 з іншого, було укладено договір про іпотечний кредит № DNG0GI (а.с. № 9 16).

Згідно пункту 1.1. вищевказаного договору, банк зобовязався надати ОСОБА_2 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 555 000 грн., ОСОБА_2 зобовязалась прийняти й належним чином використати та повернути кредит в сумі 555 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначених цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Згідно пункту 1.3. договору, кредит надавався на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з кінцевим строком погашення не пізніше 26.02.2028р.

Відповідно до пункту 3.1. договору, виконання позичальником - ОСОБА_2 зобовязань за цим договором забезпечувалось: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, визначеного в іпотечному договорі; договором поруки № DNG0GI від 26.02.2008р., укладеного з ОСОБА_1

Відповідно до пункту 3.3. договору про іпотечний кредит, договір поруки мав бути укладеним кредитором, позичальником та поручителем одночасно із укладанням цього договору.

26.02.2008р. з метою забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р., між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1, було укладено договір поруки № DNG0GI (а.с. № 17 - 19).

Відповідно до пункту 1. договору поруки, поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р. та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит, 28.12.2014р. банк надіслав позичальнику ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту зі сплатою процентів, комісії, штрафних санкцій нарахованих на день повернення кредиту. Цією вимогою про усунення порушень, банк попередив ОСОБА_2, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, останній звернеться з відповідним позовом до суду. Копію цієї вимоги, банк також направив на адресу майнового поручителя ОСОБА_3 (а.с. № 20).

Пунктом 2.1.1. договору поруки передбачено, що у разі невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний кредит, протягом 5 робочих днів з дня невиконання кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обовязковими для виконання протягом 5 робочих днів з моменту отримання поручителем від кредитора письмового повідомлення про невиконання боржником зобовязань за договором про іпотечний кредит.

Як було встановлено судом та не спростовано стороною відповідача, станом на момент розгляду справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» позов до суду про стягнення боргу за договором про іпотечний кредит № DNG0GI та договором поруки № DNG0GI від 26.02.2008р. до поручителя ОСОБА_1 не пред'являв.

17.09.2014р. у справі № 6-170цс14, Верховний Суд України у своїй постанові зробив наступний правовий висновок:

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила ч.4 ст. 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Таким чином, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на початку 2016р. поручителю - ОСОБА_1 стало відомо, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в березні 2015р. звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_2Г.) про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. № 26 - 30).

З матеріалів вищезазначеної цивільної справи № 203/1526/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 (третя особа ОСОБА_2Г.) про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 31.12.2008р. на адресу ОСОБА_2 надіслав лист. Згідно вказаного листа голова правління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 повідомив, що починаючи з 01.02.2009р. відсоткова ставка за кредитним договором № DNG0GI від 26.02.2008р. буде збільшена на 15 % річних та становитиме 30 % на рік (а.с. № 31).

Згідно із розрахунком заборгованості наданого банком до суду вбачається, що останній почав нараховувати підвищену проценту ставку вже починаючи з 29.08.2008р. з 15 % банк збільшив ставку на 1 % відсоток, та така ставка становила 16% (а.с. № 32 39, 80 83).

Починаючи з 26.03.2010р. з 16 % банк збільшив ставку на 2 %, та така ставка становила вже 18 % (а.с. № 32 39, 80 83).

17.02.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNG0GI від 26.02.2008р. (а.с. № 40 - 46).

Відповідно до умов вищевказаної додаткової угоди від 17.02.2012р. п.1.1. договору про іпотечний кредит № DNG0GI від 26.02.2008р. було змінено та викладено в наступній редакції: Банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти в сумі 638 390, 57 грн. на строк з 26.02.2008р. по 27.02.2028р. включно, у вигляді не поновлювана лінія на наступні цілі: у розмірі 555 000 грн. на споживчі цілі, та на споживчі потреби у розмірі 83 390, 57 грн. шляхом перерахування на рахунок № 0908 зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щомісяця в період сплати, починаючи з 16.02.2012р., позичальник повинен сплачувати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 13 219, 66 грн.

Відсоткова ставка за кредитом збільшилась на 3 % річних та склала 18 % річних.

Верховний Суд України у своїх висновках ВСУ, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012р., зокрема зазначив:

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що встановлено презумпцію припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну змінює обсяг його відповідальності (постанова Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі N 6-112цс12).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За змістом ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки зумовлюють такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21.11.2012 р. у справі N 6-134цс12).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) у цьому разі права підлягають захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України(постанова Верховного Суду України від 05.12.2012р. у справі N 6-147цс12).

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходив з того, що банк відповідача в односторонньому порядку змінив зобов'язання за основною кредитною угодою без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1, є підставою для припинення поруки.

Крім того, суд критично оцінює заперечення відповідача, оскільки будь-яких доказів на спростування фактів, викладених в позові, зокрема доказів про належне повідомлення позивача, як поручителя про зміни умов основного зобовязання та про збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами ОСОБА_2, що зумовлює збільшення обсягу відповідальності поручителя, суду надано не було.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» (третя особа ОСОБА_2Г.) про визнання договору поруки припиненою.

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені нею при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20коп., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 22.02.2016р. (а.с. № 2).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 6, 11, 16, 546, 547, 553, 554, 559, 598, 627, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, 212 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (третя особа ОСОБА_2) про визнання договору поруки припиненою - задовольнити.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки № DNG0GI від 26.02.2008р., укладену між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : Н.В. Ткаченко