АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Семаніва Ю.В
№ 22-ц/796/9146/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа №759/2461/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.В., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства спільного підприємства «ПАРТНЕР» про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нерухомим майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2016 року позивач звернулася до Святошинського районного суду з позовом до приватного акціонерного товариство спільне підприємство «ПАРТНЕР» (далі - ПрАТ СП «ПАРТНЕР»), в якому посилаючись на те, що відповідач не виконує умов інвестиційного контракту та чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, а саме: видає охороні усні заборони на допуск позивача до в'їзду та виїзду з території автогаража, у разі прострочення оплати послуг за охорону автогаража, які стягуються неофіційно та визначаються на розсуд відповідача, просила зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні автогаражем НОМЕР_1 на дільниці № 19 житлового масиву Біличі в м.Києві.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.05.2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказувала, що судом дано невірну оцінку доказам та зазначала, що факт існування перешкод у користуванні приміщенням є доведеним.

Посилалася на те, що вірно встановивши обставини, що охоронці ПрАТ СП «ПАРТНЕР» допускали позивача до автогаража тільки після її особистого наполягання, суд дійшов хибного висновку про відсутність існування перешкод та відсутності взаємодії дій керівництва ПрАТ СП «ПАРТНЕР» та охоронців.

Зазначає, що судом не взято до уваги рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30.05.2007 року, яке доводить взаємозв'язок між перешкоджанням інвесторам у користуванні своїми об'єктами інвестицій та розпорядженнями керівництва підприємства, адресованим охоронцям.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги й просили її задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ СП «ПАРТНЕР» в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.02.2009 року між СП «Партнер», правонаступником якого є ПрАТ СП «ПАРТНЕР», та ОСОБА_1 укладено інвестиційний контракт № 3 про інвестування автогаража автогаражного комплексу на дільниці № 19 житлового масиву Біличі в м. Києві.

Згідно п. 2.1 інвестиційного контракту № 3, автовласник здійснює фінансування капітальних вкладень у будівництво автогаража НОМЕР_1, що буде збудований СП «ПАРТНЕР». Автовласник у день підписання контракту вносить вступний внесок (аванс) на будівництво другого поверху напівпідземного гаража, та вносить в подальшому кошти, в обсягах необхідних для завершення будівництва гаража.

ОСОБА_1 умови контракту виконала в повному обсязі та сплатила кошти у розмірі 17056 грн. в узгоджені між сторонами строки, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 583.

Згідно з п. 8 контракту оформлення автогаражу у власність здійснюється за рахунок коштів автовласника після відведення земельної ділянки в користування та введення об'єкту в експлуатацію державною комісією в установленому порядку з моменту укладення договору на зберігання транспортного засобу.

Зазначені умови не були виконані з підстав, що не залежать від позивача.

Судом встановлено, що у лютому 2009 року відповідачем було надано в користування позивача автогараж НОМЕР_1 на дільниці № 19 за адресою: м. Київ, вул. Купріна, 4-А, цей факт визнано сторонами.

18.11.2011 року між ПрАТ СП «ПАРТНЕР» та ОСОБА_1 укладено договір зберігання автомобіля автовласника в гаражі НОМЕР_1 на автостоянці № 19.

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись з даним позовом до суду ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що поведінка охоронців, які допускали її до автогаражу після її особистого наполягання, що супроводжувалось сварками та наявність усного розпорядження керівництва відповідача щодо її недопуску з причини несплати за договорами по зберіганню автомобіля № 958 від 18.02.2009 року та № 1015 від 18.11.2011 року, - свідчить про наявність перешкод у користуванні її об'єктом інвестування в розумінні ст. 391 ЦК України.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А отже захисту підлягає лише порушене право.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статтей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

В даному випадку судом першої інстанції вірно встановлено, що позов є недоведеним. Цей висновок доводами апеляційної скарги не спростований.

Так, позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог було заявлено клопотання про допит в якості свідків: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Як вбачається з показань свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вони особисто не бачили, що позивачу перешкоджали користуватися гаражем, а свідок ОСОБА_4 показав, що на початку грудня під час заїзду він бачив, як позивач сперечалася з охоронцем, який тільки після спору погодився пропустити позивача на територію автогаражного комплексу.

Разом з тим, відповідачем на підтвердження своїх заперечень були надані доповідні записки від 10.03.2016 року охоронців стоянки № 19 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про те, що власник гаражного боксу НОМЕР_1 безперешкодно користується своєю власністю, заїжджає та виїжджає в будь - який час, будь-яких претензій на їх адресу не надходило (а.с. 86-88).

Як вбачається з акту від 11.03.2016 року про не чинення перешкод в користуванні гаражним боксом НОМЕР_1 складеного працівниками ПрАТ СП «ПАРТНЕР» з моменту укладання договору № 1015 від 18.11.2011 року з ОСОБА_1 скарг на адресу підприємства щодо перешкоджання їй в користуванні наданим гаражним боксом не надходило, ОСОБА_1 вільно, без перешкод користується гаражним боксом НОМЕР_1 розташованого на автостоянці № 19 по вул. Купріна, 4-А в м. Києві (а.с.85).

Посилання апелянта на доведеність існування перешкод в користуванні її об'єктом інвестиції колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини спростовуються актом від 11.03.2016 року та вищевказаними доповідними записками.

Позивачем, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було надано належних та безспірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.05.2007 року є необґрунтованими, оскільки обставини встановлені вищевказаним рішенням не стосується предмета даного позову.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді: