У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу Ужгородського коледжу культури і мистецтв на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородського коледжу культури і мистецтв, третя особа - директор коледжу Шетеля Наталія Ігорівна, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В квітні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила позов до Ужгородського коледжу культури і мистецтв про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 28 серпня 2001 рокувідповідно до наказу № 47 від 1вересня 2001 року вона була прийнята на роботу в Ужгородське училище культури (з 2 серпня 2007 року перейменований в Ужгородський коледж культури і мистецтв).

З 1 вересня 2006 року згідно з наказомколеджу № 30-к від 1 вересня

2006 року їй надано педагогічне навантаження 360 годин з соціально-економічних дисциплін. 3 березня 2015 рокувідповідно до наказу коледжу № 09-02/18-к від

3 березня 2015 року вона була звільнена з посади викладача соціально-економічних дисциплін у звязку з вчиненням аморального проступку за п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Зі звільненням непогоджується і вважає вказаний наказ безпідставним та незаконним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовну заяву задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Ужгородського коледжу культури і мистецтв від 3 березня 2015 року № 09-02/18-к про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з вчиненням аморального проступку.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді викладача соціально-економічних дисциплін Ужгородського коледжу культури і мистецтв.

Стягнуто з Ужгородського коледжу культури і мистецтв на користь

ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 березня 2015 року по 7 червня 2016 року в розмірі 24 545, 51 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі, а також в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 1 621, 95 грн допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішення апеляційного суду Закарпатської області від

7 червня 2016 року, Ужгородський коледж культури і мистецтв звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня

2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що у тексті наказу Ужгородського коледжу культури і мистецтв Міністерства культури України № 09-0218-к від

3 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 не конкретизовано, який саме проступок було вчинено позивачем та не зазначено дати його вчинення. У розділі наказу «підстава» міститься лише посилання на висновок службового розслідування від 24 лютого 2015 року та пояснювальну записку ОСОБА_2 від

9 лютого 2015 року про відмову надати пояснення.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що зі змісту висновку, а також наявних у матеріалах службового розслідування пояснювальних заяв батьків студентів, студентів, службових записок викладачів та інших працівників коледжу слідує, що предметом розслідування фактично були різнопланові звинувачення на адресу позивачки, які пов'язані як зі ставленням нею до виконання своїх безпосередніх трудових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією викладача коледжу, якості виконання цих обов'язків, об'єктивності оцінювання позивачем знань студентів, так і загальної професійної кваліфікації позивача, а також рівня педагогічності та толерантності її поведінки щодо студентів, батьків студентів, інших викладачів.

З описової та констатуючої частини висновку неможливо встановити, який саме проступок чи проступки комісія вважала доведеними, які з них вона вважала такими, що підпадають під ознаки аморального, та які з них (чи який з них) комісія вважала такими, що є достатніми для звільнення позивачки з посади відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України.

Крім того, суд апеляційної інстанції вірно вказував, що звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. У разі звільнення працівника за вчинення одного конкретного аморального проступку, такий проступок має бути конкретизований, встановлений та доведений належними доказами. Якщо таких було кілька, кожен з них має бути встановлений та доведений окремо. В даному випадку відповідач цього не зробив, висновок № 1, складений за результатами проведення службового розслідування щодо неправильної поведінки викладача ОСОБА_2, такої конкретизації не містить, як і оспорений позивачем наказ про її звільнення.

Разом із тим апеляційний суд звернув увагу що, в матеріалах справи наявні документи, які свідчать про існування триваючого міжособистісного конфлікту між викладачем ОСОБА_2, керівництвом коледжу та частиною його трудового колективу: колективний лист № 01-15/75 від 18 лютого 2015 року, протокол № 7 позачергового засідання педагогічної ради від 9 лютого 2015 року. Наявність такого конфлікту не є самостійною підставою для звільнення позивачки з роботи за вчинення аморального проступку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вірно вважав, що звільнення позивачки було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня

2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваного судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородського коледжу культури і мистецтв, третя особа - директор коледжу Шетеля Наталія Ігорівна, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Ужгородського коледжу культури і мистецтв на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна