Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Ярмолинецького району Хмельницької області в інтересах держави до Ярмолинецької районної державної адміністрації, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Ярмолинецького районного управління юстиції, треті особи: Баламутівська сільська рада Ярмолинецького району Хмельницької області, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року прокурор Ярмолинецького району Хмельницької області звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 16 жовтня 2009 року №745/2009-р «Про затвердження матеріалів вибору земельних ділянок та надання гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 дозволу та вимог на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частині затвердження матеріалів вибору земельних ділянок та надання ОСОБА_3 дозволу та вимог на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; визнати незаконним та скасувати розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 09 грудня 2009 року № 892/2009-р «Про передачу земельних ділянок в приватну власність гр. ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 16 грудня 2009 року серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_2; скасувати запис про реєстрацію державного акта від 16 грудня 2009 року серії НОМЕР_3 в Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

На обґрунтування вимог прокурор посилався на те, що розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації від 16 жовтня 2009 року № 745/2009-р затверджено матеріали вибору земельної ділянки та надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації від 09 грудня 2009 року № 892/2009-р «Про передачу земельних ділянок в приватну власність гр. ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району за межами села Баламутівка та передано її у власність. На підставі вказаного розпорядження 16 грудня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №58. Згідно з інформацією відділу Держземагентства у Ярмолинецькому районі від 07 травня 2015 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, яку отримав ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, належить до земель резервного фонду.

Позивач зазначав, що передача вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 відбулася з порушенням вимог ст. ст. 25, 33, 78, 116, 118 ЗК України та п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року№ 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». При приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій у приватну власність передаються земельні ділянки (крім земель резервного фонду) працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Створений у процесі приватизації резервний фонд земель призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням переважно громадянами, зайнятими у соціальній сфері на селі, а також іншими особами, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Разом з тим, за інформацією Баламутівської сільської ради, ОСОБА_3 членом колишнього колгоспу ім. Горького, Спілки селян с. Баламутівка та сільськогосподарського товариства«Обрій» не був, у соціальній сфері села не зайнятий, на території сільської ради не зареєстрований та не проживає. Оскаржуваними рішеннями порушено інтереси держави, оскільки з державної власності протиправно вибула земельна ділянка, яка не могла бути передана у власність, оскільки належить до земель резервного фонду.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року у задоволенні позову прокурора Ярмолинецького району Хмельницької області в інтересах держави відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 16 жовтня 2009 року № 745/2009-р «Про затвердження матеріалів вибору земельних ділянок та надання гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 дозволу та вимог на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частині затвердження матеріалів вибору земельних ділянок та надання ОСОБА_3 дозволу та вимог на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 09 грудня 2009 року № 892/2009-р «Про передачу земельних ділянок в приватну власність гр. ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 16 грудня 2009 року серії НОМЕР_3, виданий Ярмолинецькою районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером НОМЕР_2.

Скасовано запис про реєстрацію державного акта від 16 грудня 2009 року серії НОМЕР_3 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 16 жовтня 2009 року №745/2009-р «Про затвердження матеріалів вибору земельних ділянок та надання гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 дозволу та вимог на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено матеріали вибору земельної ділянки ОСОБА_3, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами села Баламутівка Баламутівської сільської ради, та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 09 грудня 2009 року № 892/2009-р. «Про передачу земельних ділянок в приватну власність ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства з земель державної власності на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка.

16 грудня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) серії НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

Відмовляючи у задоволенні позову заступника прокурора Хмельницької області, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на території Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області створений резервний фонд і спірна земельна ділянка належить до цього резервного фонду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка належить до резервного фонду Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району й розпорядженнями Ярмолинецької районної державної адміністрації від 16 жовтня 2009 року № 745/2009-р та від 09 грудня 2009 року № 892/2009-р була передана безоплатно у власність відповідача ОСОБА_3 з порушенням норм земельного законодавства.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Так, ухвалюючи рішення, суд зазначив, що прокурор подав позов в інтересах Державної інспекції сільського господарства України як уповноваженого державного органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, та виходив із того, що строк звернення з позовом прокурором не пропущений, оскільки Державна інспекція сільського господарства в Хмельницькій області не володіла інформацією про видачу Ярмолинецькою районною державною адміністрацією оспорюваного розпорядження від 16 жовтня 2009 року.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Прокурор Ярмолинецького району Хмельницької області звернувся до суду з позовом як позивач.

Суд не звернув уваги на лист Ярмолинецької державної адміністрації від 29 жовтня 2015 року, згідно з яким на запит прокуратури від 09 квітня 2010 року № 266 державною адміністрацією надано до прокуратури розпорядження голови за період 2008-2011 років. Тобто про наявність оспорюваного розпорядження щодо спірної земельної ділянки прокурору було відомо в 2010 році.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судам слід надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Втім, вирішуючи спір, апеляційний суд не усунув протиріччя щодо цільового призначення земельної ділянки, переданої у власність відповідачу.

З матеріалів справи, зокрема, експлікації земельної ділянки за формою № 6-зем, затвердженої начальником відділу Держкомзему у Ярмолинецькому районі, вбачається, що станом на час виготовлення проекту землеустрою у звітності ділянка площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами села Баламутівка Баламутівської сільської ради, значилась як землі запасу.

У висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 5 листопада 2009 року № 418 державним управлінням охорони навколишнього середовища у Хмельницькій області в графі 5 зазначена категорія земель - землі запасу за межами населених пунктів в категорії - землі сільськогосподарського призначення (згідно з ч. «а» п.1 ст. 19 ЗК України).

У висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства від 06 листопада 2009 року в пункті 3 спірна земельна ділянка визначена як землі запасу сільськогосподарського призначення.

У висновку відділу Держкомзему у Ярмолинецькому районі від 03 листопада 2009 року земельна ділянка також зазначена як землі запасу, не передані у власність і не надані у користування.

Зазначеним доказам апеляційний суд оцінки не надав.

Крім того, обґрунтовуючи свої висновки, суд послався на те, що спірна земельна ділянка належить до резервного фонду Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району. При цьому не зазначив, на підставі чого, коли і ким було прийнято рішення про створення резервного фонду на території Баламутівської сільської ради, та не надав ніякої оцінки відповіді відділу Держземагентства в Ярмолинецькому районі від 27 липня 2015 року, згідно із якою земельні ділянки, в тому числі й земельна ділянка, належна відповідачу, до передачі у приватну власність перебували у землях запасу; відповіді Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 29 жовтня 2015 року, відповідно до якої належна ОСОБА_3 земельна ділянка надана у власність із земель державної власності, резервний фонд відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року, не створений; відповіді відділу Держгеокадастру в Ярмолинецькому районі від 21 жовтня 2015 року, згідно із якою на території Баламутівської сільської ради резервний фонд земель не створювався та дії, передбачені п. 10 ст. 25 ЗК України щодо створення резервного фонду, на території Ярмолинецького району не проводилися.

Окрім вищезазначеного, суд не звернув уваги й на те, що згідно з Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватне користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Отже, землі резерву - це землі тільки сільськогосподарського призначення, які утворювалися за рахунок земель, які підлягали розпаюванню.

Із земель резерву можуть надаватися у власність або користування земельні ділянки виключно для сільськогосподарських потреб - відповідно до тієї категорії, до якої вони віднесені.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що отримав спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель запасу відповідно до норм земельного законодавства.

Проте суд зазначеним доводам відповідача оцінки не надав, не навів мотивів і підстав для визнання незаконними розпоряджень Ярмолинецької державної адміністрації та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Ярмолинецькою районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_3, а також мотивів і підстав прийняття одних доказів і відхилення інших.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик