УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Міжгірської селищної ради Закарпатської області про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, скасування рішення виконавчого комітету Міжгірської селищної ради та виділення 2/3 частки майна у спільній частковій власності, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року та за касаційною скаргою ОСОБА_9 на додаткове рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21 квітня 2003 року (далі - Свідоцтво) їм із відповідачем на праві спільної часткової власності належать нежитлові приміщення, які розташовані по АДРЕСА_1 Згідно зазначеного вище Свідоцтва, йому на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини нежитлових приміщень, а ОСОБА_7 - 1/3 частина.

ОСОБА_9 зазначав, що ОСОБА_7, без його згоди, зайняв увесь перший поверх будівлі адміністративного корпусу, літ. «А», що перевищує розмір його частки у спільному майні.

На підставі наведеного просив виділити в натурі 2/3 частини майна, що перебуває у спільній частковій власності.

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина зазначених вище нежитлових приміщень. Поділ спільного часткового майна у відповідності до часток сторін у нежитлових приміщеннях, об'єктивно та практично є неможливим, і не відповідає інтересам сторін у справі. За згодою ОСОБА_9 ОСОБА_7 уже десять років користується першим поверхом будівлі адміністративного корпусу, літ. «А». Зазначене приміщення використовується ОСОБА_7 у підприємницькій діяльності. Жодних претензій та заперечень щодо такого порядку користування спірним приміщенням, який склався добровільно, між сторонами за їх взаємною згодою протягом значного часу, ОСОБА_9 не виказував.

ОСОБА_7 зазначав, між сторонами фактично було визначено порядок користування спірними приміщеннями за усною домовленістю. А тому, твердження ОСОБА_9, що він необґрунтовано та неправомірно займає частину будівлі адмінкорпусу, літ. «А», є безпідставним. А тому ОСОБА_7 вважав, що поділ зазначеної вище будівлі шляхом виділу ОСОБА_9 2/3 частин грубо порушить його інтереси, і це суперечило б фактично укладеній між сторонами усній угоді щодо використання даної будівлі, а також є неможливим з огляду на функціональне призначення спірного приміщення.

На підставі наведеного, ОСОБА_7 просив виділити належну йому частку близьку до ідеальної, зі сплатою ОСОБА_9 компенсації за 32,72 кв. м, частка якого буде меншою за його ідеальну частку з урахуванням фактичного користування будівлею адміністративного корпусу, літ. «А» та реальних інтересів сторін.

Крім того, 26 січня 2015 року позивач ОСОБА_9 звернувся до суду з позовною заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив прийняти дану заяву до розгляду та постановити рішення за яким скасувати рішення № 18 від 12 квітня 2010 року виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про зміну цільового призначення будівель, яким погоджено зміна цільового призначення частини будівлі по АДРЕСА_1 та виділити йому в натурі 2/3 частки майна у спільній частковій власності, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року позови ОСОБА_9 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Виділено в натурі ОСОБА_9 другий поверх будівлі адміністративного корпусу, літ. «А» та 108,7 кв. м у будівлі тарного складу літ. «Б».

ОСОБА_7 виділено у відповідності до фактичного користування в натурі перший поверх будівлі адміністративного корпусу, літ. «А» та 54,3 кв. м у будівлі тарного складу, літ. «Б».

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 компенсацію у розмірі 262 361,60 грн вартості припиненого права власності на частку в спільному частковому майні. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_9 у 2/3 частинах і ОСОБА_7 у 1/3 частині ідеальних часток у нежилих приміщеннях: будівлі адміністративного корпусу, літ. «А» і тарного складу літ. «Б», загальною площею - 1 032,5 кв. м, розташованих по АДРЕСА_1

Поділено зазначені вище нежилі приміщення на окремі об'єкти нерухомості.

Визнано право власності за ОСОБА_9 на 2/3 частини нежилого приміщення, а саме: будівлі адміністративного корпусу, літ. «А», АДРЕСА_1, яка складається з площі - 420,1 кв. м, приміщення ІІ поверху, площі - 59,2 кв. м приміщення І поверху, що є у фактичному користуванні, а також приміщення І поверху позначені під № 1 - 2,5 кв. м; № 2 - 16,1 кв. м; № 3 - 18,6 кв. м; № 4 - 32,3 кв. м; № 5 - 6,1 кв. м; № 6 - 3,2 кв. м; № 7 - 1,0 кв. м; № 8 - 0,95 кв. м; № 9 - 2,4 кв. м; № 10 - 0,95 кв. м; № 11 - 0,7 кв. м; № 12 - 0,9 кв. м; № 13 - 6,9 кв. м і № 14 - 6,0 кв. м, що в загальному складає площу - 98,6 кв. м, тарного складу, літ. «Б», розташованого по АДРЕСА_1, площею - 108,3 кв. м.

Визнано право власності за ОСОБА_7 на 1/3 частини нежилого приміщення, а саме: будівлі адміністративного корпусу літ. «А», яка знаходиться за зазначеною вище адресою та складається з приміщення І поверху площею 288,7 кв. м, що є у фактичному користуванні, а також тарного складу, літ. «Б», площею 54,2 кв. м.

При поділі нежитлових будівель у приміщенні І поверху будівлі адміністративного корпусу, літ. «А», зобов'язано влаштувати перегородку площею - 1,3 кв. м, що позначено в Додатку 9 експертного висновку, а в будівлі тарного складу, літ. «Б», зобов'язано влаштувати перегородки площею - 1,8 кв. м, що позначено в Додатку 10 експертного висновку.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Додатковим рішенням Міжгірського районного суду від 11 грудня 2015 року в задоволенні вимоги про скасування рішення № 18 від 12 квітня 2010 року виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про зміну цільового призначення будівель, яким погоджено зміна цільового призначення частини будівлі по АДРЕСА_1 - відмовлено.

Додатковим рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року додаткове рішення Міжгірського районного суду від 11 грудня 2015 року змінено, а саме викладено в такій редакції: п. 1.1 рішення № 18 від 12 квітня 2010 року Міжгірської селищної ради в частині виділу належного ОСОБА_7 приміщення в окремий об'єкт нерухомого майна - визнано недійсним. В решті додаткове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_7 задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати додаткові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково первісні та зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що будівлю адмінкорпусу під літерою «А» сторони використовують фактично у відповідності до визначеного порядку користування спірними приміщеннями за усною домовленістю між собою. А тому, ОСОБА_7 повинен сплатити на користь ОСОБА_9 компенсацію за вартість частки останнього у спільному частковому майні, якої позбавився.

Скасовуючи рішення районного суду, із ухваленням нового рішення, яким задоволено первісний позов та частково задоволено зустрічний, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначальним для поділу будівлі в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не сам факт використання майна за призначенням, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будівлі відповідно до часток співвласників. Зміна функціонального призначення будівлі не має правового значення, а тому, не може бути взята судом до уваги.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування рішення № 18 від 12 квітня 2010 року виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про зміну цільового призначення будівель, яким погоджено зміна цільового призначення частини будівлі по АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене рішення не носить правовстановлюючого характеру та не вплинуло на права та інтереси ОСОБА_9

Крім того, приймаючи дане рішення виконавчий комітет діяв в межах своїх повноважень, наданих йому статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив з того, що виконавчий комітет вийшов за межі наданих йому повноважень при вирішенні питання виділу ОСОБА_7 об'єкт реконструкції у окремий об'єкт нерухомого майна.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 21 квітня 2003 року, ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини в будівлі адмінкорпусу під літерою «А» і тарного складу під літерою «Б», які складають загальну площу 1027,6 кв. м.

У відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 21 квітня 2003 року, ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина в будівлі адмінкорпусу під літерою «А» і тарного складу під літерою «Б», які складають загальну площу 1027,6 кв. м.

Зазначені Свідоцтва зареєстровані в Міжгірському державному виробничому підприємстві технічної інвентаризації 23 квітня 2003 року за № 842095 про, що свідчить запис № 34 в книзі № 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

За змістом ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленою ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Вирішуючи такі спори, суди з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін повинні відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а в необхідних випадках висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

Суди не обговорили ці питання та не роз'яснили сторонам необхідності витребування від компетентних органів відповідних дозволів із метою правильного вирішення спору.

Крім того, при поділі житлового будинку суд зобов'язаний зазначити у рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради.

Різні додаткові приміщення (горище, підвал, тощо) складають з приміщенням одне ціле.

Проведення експертизи в суді повинно здійснюватися з додержанням правил, передбачених ст. ст. 144, 147 ЦПК України.

Висновки експертів, покладені в обґрунтування рішень судів першої та апеляційної інстанцій не містять висновків про виділ сторонам додаткових приміщень про які було заявлено у зустрічному позові.

Приймаючи до уваги запропоновані експертом варіанти розподілу будинку, поза увагою судів залишились роз'яснення, надані судам у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» про те, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Стаття 212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом із тим доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи, що висновки експертиз не дають відповіді на всі питання, що стосуються заявленого позову про поділ спірного приміщення в натурі, судам слід було, крім них, дати оцінку й іншим доказам, які, згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України повинні надати сторони, і оцінити всі докази у взаємному зв'язку й сукупності та обговорити питання, про необхідність призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи згідно із вимогами ч. 1 ст. 143 ЦПК України.

Крім того судами встановлено, що виконавчим комітетом Міжгірської селищної ради прийнято рішення № 18 від 12 квітня 2010 року про зміну цільового призначення будівель, яким погоджено ОСОБА_7 зміну цільового призначення частини будівлі по АДРЕСА_1 з міні - пекарні під зал для проведення урочистих подій без зміни конструктивних елементів, з виділом такого в окремій об'єкт нерухомого майна та вирішено зареєструвати зміни цільового призначення будівлі в Міжгірському ПТІ.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент прийняття оскарженого рішення виконавчого комітету будівля адміністративного корпусу, літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, співвласникам виділена не була.

При цьому договір про порядок володіння і користування зазначеною вище будівлею між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 як співвласниками спільної часткової власності не укладався.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що рішення виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про зміну цільового призначення частини будівлі, яка на момент його прийняття перебувала у спільній частковій власності, не впливає на права та інтереси ОСОБА_9, як іншого співвласника є помилковими.

Також, судами не встановлено порядок та процедуру зміни цільового призначення нежитлових приміщень, передбачений законодавством.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року, додаткове рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова