АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4702/16 Справа № 206/4859/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Колективного підприємства "Комбінат виробничих підприємств", треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсною угоди про передачу (відчуження) майнового паю,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що.28 березня 1988 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3, який 29 листопада 2014 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, останній був прийнятий до складу співвласників КП «Комбінат виробничих підприємств», набувши при цьому частку майнового паю у розмірі 10% від його загального розміру, яка раніше належала ОСОБА_6

18 червня 2014 року без її згоди, як дружини, ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_5 частину паю КП «Комбінат виробничих підприємств» у розмірі 10%, про що вона дізналася наприкінці 2014 року. Вважала, що спірний правочин укладений 18.06.2014 року за відсутності її згоди є недійсним. Ці обставини стали причиною звернення до суду із позовом, в якому вона просить визнати угоду (заява про передачу паю) передачі паю в розмірі 10% КП «Комбінат виробничих підприємств», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 18 червня 2014 року недійсним

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, КП "Комбінат виробничих підприємств" про визнання недійсною угоди про передачу (відчуження) майнового паю.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не відповідність висновків суду обставинам у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 28 березня1998 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб (а.с.6), який на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2014 року розірваний (а.с.5).

Відповідач ОСОБА_3 перебуваючи на посаді заступника директора КП «Комбінат виробничих підприємств», на підставі протоколу №5 загальних зборів співвласників від 20 січня 2011 року був прийнятий до складу співвласників цього підприємства, набувши при цьому і частку майнового паю у розмірі 10%, шляхом передання йому її від співвласника ОСОБА_7 (а.с.43).

Відповідно до п.6.4 статуту КП «Комбінат виробничих підприємств» ( в редакції станом на 2011 рік та на 2014 рік) кожний співвласник підприємства має право у будь-який час вільно передати свій пай (частину паю) іншому співвласнику, що бажає придбати пай (частину паю), або особі яка працює на підприємстві на підставі трудових відносин. Передача (продаж) паю (частини паю) відбувається на підставі нотаріально посвідченої заяви співвласника про вихід із членів співвласника підприємства із зазначенням в такій заяві про передачу паю (частини паю) іншій особі. Передача паю (частини паю) може оформлятися і в іншій спосіб, що відповідає або прямо не суперечить діючому законодавству України. Співвласник який відступив будь яким чином повністю свій пай (майновий внесок), автоматично вбуває із числа співвласників підприємства.

На підставі заяви від 18 червня 2014 року та протоколу №42 загальних зборів співвласників від 18 червня 2014 року ОСОБА_3 передав належний йому пай в розмірі 10% КП «Комбінат виробничих підприємств» на користь іншого співвласника та працівника цього підприємства ОСОБА_5 (а.с.53).

Позивач звертаючись до суду із цим позовом, як підставу своїх вимог зазначила, що відповідач ОСОБА_3 уклав угоду із ОСОБА_5 без її згоди, оскільки вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна,2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Сам по собі факт набуття відповідачем ОСОБА_3 за час шлюбу із позивачем паю в розмірі 10% КП «Комбінат виробничих підприємств» не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем та її представником не було надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що ОСОБА_3 за отримання 10% паю підприємства сплачувались якісь грошові кошти та те, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Також матеріали справи не містять ніяких доказів, що відповідач ОСОБА_3 при передачі ОСОБА_5 належного йому паю підприємства отримав за це якісь грошові кошти.

Доводи позивача та її представника, що спірне майно є спільним майном подружжя так і не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що зміст спірного правочину не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд прийшов до висновку, що і підстав для захисту прав позивача шляхом визнання заяви ОСОБА_3 про передачу паю підприємства ОСОБА_5 недійсним не має.

Не можуть бути підставою для задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про призначення експертизи для визначення ринкової вартості паю колективного підприємства, а відчуження паю за своєю природою є відчуженням належних відповідачу вкладів у вигляді грошових коштів.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Заявляючи свої претензії на частину майнового паю Колективного підприємства "Комбінат виробничих підприємств" позивач, як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі не зазначила про те, на чиї кошти, за якою ціною був придбаний майновий пай на відповідача у розмірі 10%.

Тоді як матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 перебуваючи на посаді заступника директора КП «Комбінат виробничих підприємств», на підставі протоколу №5 загальних зборів співвласників від 20 січня 2011 року був прийнятий до складу співвласників цього підприємства, набувши при цьому і частку майнового паю у розмірі 10%, шляхом передання йому її від співвласника ОСОБА_7 (а.с.43). Ніяких належних та достовірних доказів про те, що ця частина майнового паю була придбана відповідачем за гроші у матеріалах справи немає, і позивач таких доказів не надала.

Разом із тим відповідачі заявляли про те, що майновий пай підприємства у розмірі 10% був переданий ОСОБА_3 безоплатно, у звязку із прийняттям його на посаду заступника директора підприємства. Таким же чином безоплатно, відбулася і передача майнового паю підприємства у розмірі 10% від ОСОБА_3 до ОСОБА_5, у звязку із залишенням ним посади директора підприємства.

Ці доводи відповідачів підтверджуються і протоколом №5 загальних зборів співвласників підприємства від 20 січня 2011 року, заявою ОСОБА_3 від 18 червня 2014 року, протоколом №42 загальних зборів співвласників підприємства від 18 червня 2014 року (а.с.8-9,94).

Дії відповідачів не суперечать і положенню п.6.4 статуту КП «Комбінат виробничих підприємств» ( в редакції станом на 2011 рік та на 2014 рік).

За таких обставин не можна вважати, що майновий пай підприємства у розмірі 10% був придбаний ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя, і як наслідок застосовувати до цього майна положення глави 8 Сімейного Кодексу України, яка регулює порядок виникнення права спільної сумісної власності подружжя та розпорядження їх спільним сумісним майном. Отже, передача частини майнового паю підприємства ОСОБА_3 не потребувала згоди позивача, а тому відсутні підстави для визнання цієї угоди недійсною.

Оскільки позивачем заявлялись лише позовні вимоги про визнання угоди недійсною, а не про розподіл спільного майна чи стягнення частини його вартості, а тому немає підстав для того, щоб вважати рішення суду незаконним, у звязку із не призначенням експертизи для визначення ринкової вартості паю колективного підприємства. Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить і положенням ст.63,65 СК України.

Інші доводи у апеляційній скарзі відсутні.

Керуючись ст. 303,307,308,315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: