Справа № 369/7486/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/3324/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 12.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного ОСОБА_2 Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на її користь суму коштів в розмірі 558 075 грн., що еквівалентно 26 250 доларам США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено два договори позики. Згідно договору позики від 20 червня 2012 року позикодавець надав відповідачу у безпроцентну позику 160 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США. Згідно п. 2 договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцю грошову суму в гривнях за поточним комерційним курсом протягом 30 днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Згідно договору позики від 20 липня 2012 року позикодавець надав відповідачу у безпроцентну позику 50 000 грн., що еквівалентно 6 250 доларів США. Згідно п. 2 Договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцю грошову суму в гривнях за поточним комерційним курсом протягом 30 днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. 11 квітня 2013 року позикодавець помер. ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Листом від 15 січня 2014 року відповідач свої зобов'язання перед позивачем за договорами позики визнав дійсними, а також визнав перехід прав кредитора до позивача в порядку спадкування, та гарантував почати процес повернення коштів. Однак, на сьогоднішній день відповідач не виконав зобов'язання із повернення позики за вказаними договорами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на користь ОСОБА_3 суму коштів в розмірі 558 075 грн., що складає еквівалент 26 250 доларів США.

В апеляційній скарзі ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що п. 2 договору позики від 20 червня 2012 року сформульований з порушенням норм законодавства, що має наслідком його недійсність. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві суму грошових коштів, яка є відмінною від тієї, що чітко визначена в договорі. Договір позики від 20 липня 2012 року є недійсним, оскільки голова ради директорів не була наділена належними повноваженнями на його укладення та фактично уклала договір в своїх інтересах.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 червня 2012 року між ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» в особі голови ради директорів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець надав відповідачу у безпроцентну позику 160 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США.

Згідно договору позики від 20 липня 2012 року ОСОБА_4 надав ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» у безпроцентну позику 50 000 грн., що еквівалентно 6 250 доларів США.

16 липня 2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно дружині ОСОБА_3.

11 квітня 2013 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №195650.

ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4.

Листом від 15 січня 2014 року ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» визнало дійсними свої зобов'язання перед позивачем за договорами позики, а також визнало перехід прав кредитора до позивача в порядку спадкування та гарантувало почати процес повернення коштів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача, як спадкоємця позикодавця, перейшло право вимоги за договором позики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» два договори позики, згідно яких передав у власність останньому грошові кошти на загальну суму 26 250 доларів США, які відповідач мав повернути. Таким чином, у відповідача перед ОСОБА_4 виникло грошове зобовязання.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач ОСОБА_3 є дружиною позикодавця ОСОБА_4 і встановлений законом строк прийняла спадщину, а тому в силу ст. 1218 ЦК України до неї перейшли права кредитора за договорами позики.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» зазначає, що п. 2 договору позики від 20 червня 2012 року сформульований з порушенням норм законодавства, що має наслідком його недійсність.

Так, згідно п. 2 договору позики від 20 червня 2012 року позичальник зобов'язується повернути позикодавцю грошову суму в гривнях за поточним комерційним курсом, еквівалентну 20 000 доларам США протягом 30 днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Таким чином, сторони договору на власний розсуд визначили порядок та умови повернення коштів, переданих за договором позики.

Підписуючи вказаний договір, відповідач був ознайомлений з його змістом та мав можливість не погодитися на умови, зазначені в договорі та відмовитися від отримання коштів.

Заперечуючи проти стягнення коштів за договором позики від 20 липня 2012 року, ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» зазначає, що голова ради директорів не була наділена належними повноваженнями на його укладення та фактично уклала договір в своїх інтересах. Однак, вказана обставина жодними належними та допустимими доказами не підтверджена.

Крім того, зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_5, як голова ради директорів, діяла в інтересах ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер», що не спростовано відповідачем.

Самі договори позики, укладені між ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» в особі голови ради директорів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, є чинними та недійсними в судовому порядку не визнавалися. Доводи апелянта щодо відсутності доказів отримання ним коштів за договорами позики не заслуговують на увагу, оскільки у договорі позики зазначено, що кошти були передані.

Належні та допустимі докази того, що частина коштів була передана позивачу, ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» до суду на надало. Наявна у матеріалах справи виписка по картковому рахунку ОСОБА_3 не підтверджує факт перерахунку їй коштів відповідачем, оскільки у ній не міститься яка саме особа та на підставі якого кредитного договору перераховувала кошти.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_3 коштів за договорами позики, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_2