РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2016 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області за участю третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом після смерті 27 серпня 2008 року ОСОБА_3 та стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовними вимогами до Львівської міської ради, Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області за участю третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

В судовому засіданні від 03.11.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, адресувавши їх до ОСОБА_4 за участю третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори та Головного управління юстиції у Львівській області.

03.11.2015 року судом прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті 27 серпня 2008 року ОСОБА_3 та стягнення судових витрат.

В обґрунтуванні первинних позовних вимог позивач ОСОБА_1 покликається на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1998 року. 03 квітня 2007 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_2, власником яої відповідно до договору купівлі-продажу є ОСОБА_3 27 серпня 2008 року ОСОБА_3 померла, а спадкоємцями першої черги є він, позивач, та їх син - ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме: 1/2 частка у квартирі АДРЕСА_3 та нежитлова будівля розташована за адресою: Львівська область, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка,18а, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15827686 від 06.09.2007 року.

У встановлений законом строк він звернувся у Третю Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину за законом отримати не зміг, у зв"язку із розглядом цивільних справ у судах, а саме: за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування за законом, в якому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.06.2013 року відмовлено та за позовом ОСОБА_1 про визнання заповіту ОСОБА_3 від 20.08.2008 року недійсним, який рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.12.2012 року задоволено.

При повторному зверненні у Третю Львівську державну нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва на право на спадщину, йому було відмовлено з підстав відсутності витягу про державну реєстрацію права власності. Однак, отримати такий він не може , оскільки оригінали документів знаходяться у сина померлої і надати які він відмовляється.

Відтак, просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 квартири №148 по по вул. Тролейбусній, 14 у м. Львові, як спільним майном подружжя із померлою ОСОБА_3, та визнати за ним право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_3 та на 1/2 нежитлової будівлі за адресою: Львівська область, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка, 18а в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог позивач ОСОБА_2 покликається на те, що його мати ОСОБА_3 померла 27.08.2008 року у гастроентерологічному центрі П"ятої міської клінічної лікарні м. Львова. 20.08.2008 року вона склала заповіт в його користь. 04.12.2012 року Рішенням Франківського районного суду м. Львова, даний заповіт визнано недійсним, а рішенням Шевченківвського районного суду м. Львова від 12.06.2013 року у його позовних вимогах до ОСОБА_2 про визнання заповіту ОСОБА_3 дійсним, відмовлено.

Підставою для прийняття рішення Шевченківським районним судом м. Львова стало рішення Франківського районного суду м. Львова, яким даний заповіт був уже визнаним недійсним.

Він, та відповідач ОСОБА_1, є спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_3, однак вважає, що відповідача слід усунути від права спадкування спадщини за законом , оскільки протягом тривалого часу, до смерті матері, відповідач не проживав із нею, а перебував у Донецькій області з 13.12.2007 року по 13.06.2008 року . Даний факт підтверджується Талоном реєстрації місця перебування особи.

07.07.2008 року ОСОБА_3 поклали на стаціонарне лікування, де нею до самої смерті піклувались та відвідували її сестри та він, ОСОБА_2 Відповідач ж жодного разу не навідав її, не придбав ліків, що можуть підтвердити працівники лікарні.

Відтак, із покликанням на ст.1224 ЦК України, просить суд усунути ОСОБА_1 від спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та стягнути із нього судові витрати.

В судовому засіданні позивач за первинним позовом та його представник позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у позові та додатково пояснили, що після звільнення із роботи він, ОСОБА_1 , виїхав на заробітки у Донецьку область, де працював на вітровій електростанції. Оскільки для офіційного працевлаштування йому необхідна була реєстрація, то із 03.01.2008 року він зареєструвався у брата дружини в цьому ж місті.

На початку березня 2008 року, він приїхав у м. Луцьк на день народження сина ОСОБА_1, дружина відмовилась від поїздки, а тому він поїхав сам. Після дня народження він повернувся на роботу у м. Новоазовськ Донецької області. Про хворобу дружини йому ніхто не повідомив, як і вона сама. Про її стан здоров"я він дізнався, коли вона зателефонувала та попросила передати кошти на лікування. Він передав їх через ОСОБА_5, що є рідною сестрою померлої. Просять первинні позовні вимоги задоволити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2, то такий не визнали, покликавшись на рішення судів , відповідно до яких 12.06.2013 року Шевченківським районним судом м. Львова було відмовлено ОСОБА_2 у позовних вимогах до нього про усунення від спадкування. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили, відтак, на їх думку, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України провадження у даній справі підлягає закриттю.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги ОСОБА_1 заперечили, покликавшись на свої доводи , викладені у зустрічних позовних вимогах. В обгрунування своїх зустрічних позовних пояснили, що ОСОБА_1 не доглядав за хворою жінкою, покинув її знаючи про передсмертний стан, а відтак підлягає усуненню від права спадкування за законом.

05 липня 2016 року позивач за первинним позовом ОСОБА_1 подав клопотання про застосування строків позовної давності до зустрічного позову про усунення його від права на спадкування, мотивуючи тим, що ОСОБА_2 звертався із аналогічним позовом до суду у 2009 році, а саме про усунення його, ОСОБА_2 від права на спадкування. Однак, 02.02.2012 року позовні вимоги уточнив та просив суд визнати дійсним заповіт покійної ОСОБА_3 Відтак, усе це свідчить про те, що про порушення свого права, як стверджує ОСОБА_2 він дізнався у 2009 році, проте звертають до суду у 2015 році із аналогічним позовом, при цьому пропустив трьох річний строк звернення до суду.

Допитаний в якості свідка позивач за первинним позовом ОСОБА_1 повідомив суду, що у квітні 2007 році він із дружиною придбав квартиру по вул. Тролейбусній у м. Львові. В цьому ж році йому запропонували поїхати на заробітки у Донецьку область. В березня 2008 року, приїхавши на день народження до старшого сина у м. Луцьк він залишив для дружини 15 тис .грн., попередньо сказавши, що приїде у вересні, коли в нього буде відпустка. Йому ніхто не повідомив про те, що дружина має проблеми із здоров"ям . Згодом син повідомив , що вона у лікарні, звістка про що його вразила. Він почав дзвонити її сестрам, однак ті повідомили, щоб він не відволікав дружину, так як вона спить. Ствердив, що про передсмертний стан дружини йому ніхто не повідомляв.

Допитаний в якості свідка позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 повідомив суду, що у 2007 році, коли придбавалась квартира на Тролейбусній , мама в присутності ОСОБА_1 повідомила йому , що ця квартира буде подарованою йому в день весілля. Після того, як ОСОБА_1 поїхав у Донецьку область на заробітки, а мама захворіла, він чув їх розмову по телефону, в якій мама просила його про переказ їй коштів, однак підтвердив, що вона нічого не казала про свою хворобу.

Допитані в судовому засіданні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є рідними сестрами померлої ОСОБА_3 кожна окремо повідомили, що під час її перебування у лікарні нею піклувались вони та син ОСОБА_2. ОСОБА_1, хоч і був її чоловіком, однак жодної матеріальної допомоги не надав, не передавав ніяких грошей, не приходив , не брав матеріальної участі у похоронах. Коли вони познайомились, у сестри була своя квартира від першого шлюбу, яку вподальшому вони продали та купили на вул. Тролейбусній у м. Львові. Восени 2007 року ОСОБА_1 покинув дружину та переїхав у Донецьку область. Коли ж приїжджав до Львова то проживав не у їх спільній квартирі, а на вулиці Величковського. Ствердили, що померла хотіла подарувати спірну квартиру на вул. Тролейбусній у м. Львові своєму синові в день весілля.

Будучи допитаними повторно свідки підтвердили усе сказане та додатково повідомили, що ОСОБА_3 захворіла після того, як чоловік поїхав на заробітки, а лікарі ствердили, що її хвороба через стрес, який вона пережила внаслідок цього. Коштів на лікування не вистачало, довелось брати кредит і ОСОБА_1 про це знав, однак нічим не допомагав. Підтвердили, що ОСОБА_1 телефонував до дружини, коли вона хворіла, однак з приводу чого повідомити не змогли.

Суд заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи документи та докази , вважає, що у задоволенні заяви щодо застосування строків позовної давності слід відмовити. Первинний позов підлягає до задоволення, а у зустрічних позовних вимогах слід відмовити за недоведеністю таких.

Судом встановлено, що 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-СГ № 030815 від 03.10.1998 року. (а.с.8)

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 03.04.2007 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу Серії ВЕК № 651550.(а.с.9-10).

Крім того, на підставі договору дарування серії Р № 3743 від 24.08.2007року, ОСОБА_3 належить на праві власності нежитлова будівля у Львівській області, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка, 18а та підтверджується витягом про реєстрацію права на нерухоме майно серії ССГ № 890631 від 06.09.2007 року (а.с.11).

27 серпня 2008 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 148476.

Відповідно до ст. 1266 ЦК України, спадкоємцями за законом є ОСОБА_1 - чоловік та ОСОБА_2 - син померлої.

За час перебування на лікуванні у П"ятій міській комунальній лікарні м. Львова, 20.08.2008 року ОСОБА_3 було складено заповіт, який рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.12.2012 року визнано недійсним. Рішення набрало законної сили.

Вподальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.06.2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення права на спадкування за законом. Дане рішення набрало законної сили.

При зверненні первісного позивача до Третьої Львівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва на право на спадщину за законом, йому було відмовлено з підстав відсутності витягу про державну реєстрацію права власност. Отримати такий він не може, так як оригінали документів знаходяться у сина померлої, відповідача по справі.

Спадкуванням згідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід прав та обов'язків від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно положень ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Вимоги ч.1 ст.1261 ЦК України, передбачають, зокрема, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як свідчать матеріали копії витребуваної спадкової справи № 139/09, номер у спадковому реєстрі 46397735, щодо майна померлої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями першої черги є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Після її смерті залишилось таке спадкове майно: квартира АДРЕСА_4 та нежитлова будівля у Львівській області, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка, 18а.

Згідно довідки № 126 виданої ТзОВ РЕД «Карпатбудсервіс» №126 від 23.09.2008 року, померла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно проживала та була постійно зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, до дня своєї смерті. Разом із нею у квартирі були зареєстровані: власник ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_2 (син).

За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.60 СК України, майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спір з приводу спадкового майна виник з тих підстав, що ОСОБА_1. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на частину квартири, що знаходяться у володінні ОСОБА_2., який відмовляється надавати йому документи та оспорює його право на спадкування.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Частина 5 статті 1268 ЦК України, закріплює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, роз'яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року N 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою, при втраті правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на частину квартири, що знаходяться у володінні ОСОБА_2 який відмовляється надавати документи та оспорює його право на спадкування.

За таких обставин, існують правові підстави для захисту в судовому порядку права власності спадкоємця ОСОБА_1 на спадкове майно шляхом його визнання, оскільки нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкодавець не має можливості отримати свідоцтво через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно і його право на спадкування та на спадщину оспорюється іншим спадкоємцем.

Частиною 1 статті 1278 ЦК України, встановлено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

В пункті 26 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року N 7 зазначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності.

Судом встановлено, що спадкодавець сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, а тому, враховуючи приписи ч. 1 ст. 1267 ЦК України та ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Спадкуванню підлягає 1/4 частина квартири АДРЕСА_1, від 1/2 частки спільної сумісної власності майна подружжя та 1/2 частина нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Львівська область, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка, 18 а в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла 27 серпня 2008 року. Відтак, на підставі ст. ст. 392, ч. 1 ст. 1261, 1267-1269, ч. 1 ст. 1278 ЦК України, за ОСОБА_1 підлягає визнанню в порядку спадкування право власності на дані частки у об"єктах.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , то така задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.06.2013 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування за законом.

Разом з тим, звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 звертає увагу на підстави відмови у його позові Шевченківським районним судом м. Львова та відсутність у резолютивній частині рішення суду підстави такої відмови, а також те, що в основу рішення було закладено наявність рішення Франківського районного суду м. Львова про визнання заповіту ОСОБА_3 недійсним.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом позивач ОСОБА_2. обґрунтував його тим, що відповідач ОСОБА_1 не приймав участі у матеріальному забезпеченні свої дружини в період її захворювання та перебування у лікарні, байдуже відносився до її проблем, усвідомлюючи при цьому необхідність надання невідкладної допомоги та підтримки , зволікав своїми обов"язками передбаченими законом, тобто з підстав передбачених ст. 1224 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (ч. 6 ст. 1224 ЦК України).

Пунктом 6 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 зазначено, що правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про держання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Виходячи зі змісту ст. 1224 ЦК України, суд при вирішенні справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи можлива лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності.

Підсумовуючи наведене, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

На необхідності встановлення в сукупності вказаних обставин звертається увага в п. 4 листа ВССУ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані до 27.08.2008 року, що вона потребувала допомоги саме від ОСОБА_1, а останній ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

З пояснень сторін і свідків вбачається, що до липня 2008 року спадкодавець не перебувала у безпорадному стані, вона самостійно забезпечувала умови свого життя, не потребувала стороннього догляду, допомоги чи піклування. З пояснень сторін та свідків встановлено, що вона могла сама їсти, ходити, була усім забезпечена, працювала. А тому, незважаючи на те, що спадкодавець хворіла, судом достовірно встановлено факт не перебування ОСОБА_3 в безпорадному стані до серпня 2008 року.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року ОСОБА_3 поклали в гастроентерологічний центр П"ятої міської клінічної лікарні зі діагнозом цероз печінки, проте беззаперечні докази її перебування у безпорадному стані відсутні. Коли в цей період спадкодавець перебувала у лікарні, ОСОБА_1 її не відвідував через те, що працював в іншому місті, а сама ОСОБА_3 не повідомила його про свою хворобу.

Враховуючи пояснення сторін і свідків, суд дійшов висновків, що спадкодавець ОСОБА_3 не перебувала у безпорадному стані та не потребувала допомоги від спадкоємця ОСОБА_1, в період перебування спадкодавця в лікарні її навідував син та сестри . Наведене свідчить про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_1 від права на спадкування.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування ОСОБА_1

Що стосується клопотання позивача за первинним позовом про застосування строків позовної давності щодо зустрічного позову ОСОБА_2Р, то таке задоволенню не підлягає з огляде на наступне.

Згідно вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Суд приймає заперечення представника позивача за зустрічним позовом , що строк позовної давності для звернення до суду із позовом про усунення від права на спадкування не пропущено, оскільки про порушення свого права , як спадкоємця за законом ОСОБА_2 фактично дізнався в 2013 році, коли рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 червня 2013 року йому було відмовлено у визнанні заповіту померлої ОСОБА_3 дійсним, відтак порушення прав позивача відбулось саме із цієї дати, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Вирішуючи питання зустрічного позову, суд приходить до висновку, що такий задоволенню не підлягає.

При цьому, суд бере до уваги вищенаведену правову позицію та відсутність доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання обов"язків чоловіка.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач за зустрічним позовом та його представник, не представили суду доказів, які б давали підстави для усунення ОСОБА_1 від спадкування з підстав, що ними мотивуючться.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 60 -61, 169, 208-210, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: третя Львівська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у Львівській області про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і визнання права власності на частку спадкового майна в порядку спадкування за законом, задоволити.

Визнати квартиру № 148 (сто сорок вісім) у будинку № 14 (чотирнадцять) по вулиці Тролейбусній у м. Львові спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка померла 27 серпня 2008 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири № 148 (сто сорок вісім) у будинку № 14 (чотирнадцять) по вулиці Тролейбусній у м. Львові, як на частку спільної сумісної власності майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 (одну четверту) квартири № 148 (сто сорок вісім) у будинку № 14 (чотирнадцять) по вулиці Тролейбусній у м. Льовові та на ? (одну другу) нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Львівська область, Городоцький район, с. Лісновичі, вул. Морозівка, 18 а в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла 27 серпня 2008 року.

У задоволенні заяви щодо застосування строків позовної дасності відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом після смерті 27 серпня 2008 року ОСОБА_3 та стягнення судових витрат, відмовити за недоведеністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу його проголошення до апеляційного суду Львівської області через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь