УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд дітей до Сполучених Штатів Америки на постійне місце проживання без згоди матері, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визначити місце проживання дітей разом із батьком за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 та надати дозвіл на виїзд дітей за межі України на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки без згоди матері.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що з 13 листопада 2004 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після укладення шлюбу, в період з 2004 по 2010 роки, вони проживали за кордоном, а з початку 2010 року разом з дітьми переїхали до України та проживали в належному позивачу на праві особистої власності житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_4.

В подальшому, позивач змушений був повернутися до США по службовим справам, де перебував з 2013 року по 09 жовтня 2014 року, а після повернення до України позивачка не надала йому доступу до власного будинку та можливості спілкування з дітьми. Після звернення до правоохоронних органів він потрапив до будинку, в якому побачив повний безлад та неналежне ставлення відповідачки до своїх обов'язків по вихованню дітей. Згодом відповідачка забрала дітей та поїхала проживати за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1, а потім переїхала звідти за невідомою йому адресою у м. Харкові. На даний час діти навчаються у загальноосвітній школі 1-3 ступеню Харківської міської ради Харківської області.

Позивач зазначає, що відповідачка не має власного житла, не має офіційного доходу, не приділяє належної уваги дітям, веде аморальний спосіб життя, що може зашкодити нормальному розвитку дітей. Він, в свою чергу, має постійне проживання у США за адресою: АДРЕСА_3, має постійний дохід, позитивно характеризується у побуті, не зловживає алкогольними та наркотичними засобами та хоче і може здійснювати належний догляд, піклування та виховання власних дітей.

Позивач вважає, що вищевказані обставини не дають можливості в подальшому проживати з відповідачкою, так як це суперечить його інтересам та інтересам його малолітніх дітей, тому звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи ВерховногоСуду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що найкращим в інтересах дітей є залишення їх проживання в Україні разом з матір'ю.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 2004 року.

Сторони у справі є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судами встановлено, що діти проживають із ОСОБА_5

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Отже, основним принципом зазначених актів міжнародного законодавства є дотримання в першу чергу інтересів дитини та забезпечення її належного та відповідного розвитку.

Вказані принципи знайшли своє відображення в законодавстві України, зокрема, за правилами ч. ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно Висновку Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 27 березня 2015 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, зміна місця проживання дітей буде доцільною лише у разі встановлення судом виняткових обставин, при яких діти не можуть проживати з матір'ю.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 08 грудня 2015 року, складеного працівниками Служби у справах дітей Ленінського району м. Харкова ОСОБА_11, у квартирі АДРЕСА_2, де проживає відповідачка, разом із малолітніми дітьми, умови проживання - добрі, в наявності всі зручності, проведено сучасний косметичний ремонт, в наявності меблі та побутова техніка, діти займають окрему кімнату з меблями, в наявності місця для відпочинку та приготування уроків, діти забезпечені одягом, взуттям, всім необхідним. Діти мешкають разом із матір'ю, між матір'ю та дітьми добрі стосунки. Матір'ю створені належні умови для проживання та виховання дітей.

Згідно із характеристиками ОСОБА_9 та ОСОБА_10, наданих ЗОШ 1-3 ступенів № 130 Харківської міської ради Харківської області, мати - ОСОБА_5 приділяє належну увагу вихованню дітей, протягом всього періоду навчання дітей у школі постійно брала участь у батьківських зборах та інших шкільних заходах, підтримувала контакти з адміністрацією та класним керівником. Батько не відвідував школу, не брав участі у батьківських зборах та інших шкільних заходах, контактів з адміністрацією та педагогами закладу не мав.

Крім того, судом першої інстанції, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 182 ЦПК України, були допитані, у присутності психолога, малолітні діти в якості свідків, які обоє виявили бажання залишитися проживати в Україні разом із матір'ю. При цьому вони вказали на те, що мати піклується про них, добре з ними поводиться та любить їх, забезпечує всім необхідним. Вони не бажають жити з батьком ОСОБА_7 без матері.

Також судами установлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_5 з 15 грудня 2008 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до довідки про доходи від 05 серпня 2015 року, наданої фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5, остання у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року отримала доход в сумі 396 570,00 грн, а у період з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року отримала доход у сумі 245 160,00 грн. Крім цього, вона отримує аліменти від ОСОБА_7 на утримання дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За таких обставин та з урахуванням вищевказаних вимог закону, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей з батьком та надання дозволу на виїзд дітей до Сполучених Штатів Америки на постійне місце проживання без згоди матері, оскільки судом не встановлені виключні обставини, за яких діти можуть бути розлучені зі своєю матір'ю, а також найкращим для інтересів дітей є залишення їх проживання в Україні разом з матір'ю.

При перевірці законності рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, зроблено обґрунтований висновок щодо залишення рішення місцевого суду без змін.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають встановленим у справі обставинам, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко