АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Справа №758/11190/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10620/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.С. Декаленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування доводів скарги вказала на те, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку визнавши вимоги позивача обґрунтованими, оскільки рішення суду ухвалене на припущеннях та не підтверджено будь - якими належними чи допустимими доказами у справі. Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_3 за згодою власника квартири вселилась до спірної квартири, за згодою власника була в ній зареєстрована як постійний мешканець, а відповідно, ОСОБА_3 має право користування вказаною квартирою, постійно в ній проживає, а тому може бути позбавлена права користування квартирою та виселена з неї виключно з передбачених законом підстав, а не на підставі ст.391 ЦК України, оскільки будь - яких перешкод у здійсненні права власності вона позивачці не вчиняє. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що права та обов'язки ОСОБА_3 щодо її проживання в квартирі, яка на праві власності належить позивачці, регулюються нормами житлового законодавства. Не враховано судом і правового висновку ВССУ щодо застосування ст. 116 ЖК України. Крім того суд не вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2110.

В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає онука чоловіка позивачки - ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Форма № 3 ЖЕД-701 № 148 від 19.08.2015 року.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживаючи в квартирі, яка належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності, відповідач ОСОБА_3 чинить ОСОБА_1, як власнику квартири, перешкоди в здійсненні права власності, а саме позивач не має можливості розпорядитися своєю квартирою, а саме продати її, оскільки в квартирі постійно проживає та зареєстрована відповідачка. Застосувавши до спірних правовідносин ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України та ст.150 ЖК України, суд першої інстанції виселив ОСОБА_3 із зазначеної квартири, усунувши перешкоди власнику квартири у користуванні та розпорядженні нею.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать вимогам закону та зібраним по справі доказам, виходячи з наступного.

Так, дійсно згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, відповідно до обставин справи, відповідач вселилась, проживає та була зареєстрована у спірній квартирі за згодою власника квартири - ОСОБА_1, ОСОБА_3 є онукою чоловіка ОСОБА_1

Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, і це право не припиняється у разі припинення сімейних відносин між ними.

За ст. 157 ЖК України члени сім'ї власника житла можуть бути виселені за рішенням суду у випадках, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК України, а за ст. 405 ч. 2 ЦК України ці особи втрачають право на користування житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Позивач у позовній заяві просила усунути перешкоди у реалізації права власності шляхом виселення відповідача з належної їй квартири не з підстав, передбачених нормами житлового законодавства, а з підстав передбачених ст.391 ЦК України, посилаючись на порушення відповідачем прав власника на розпорядження квартирою, а саме у зв'язку з тим, що на даний час вона не бажає, щоб відповідач продовжувала проживати в спірній квартирі, оскільки це перешкоджає їй у здійсненні прав власника розпоряджатись та користуватись власністю, зокрема продати належну їй квартиру.

Проте до даних спірних правовідносин, враховуючи, що позивач заявила вимогу про виселення ОСОБА_3 з квартири, підлягають застосуванню норми ЖК України, а не ЦК України. Дана обставина не взята судом до уваги.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Положеннями ст. 116 Житлового Кодексу передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у п.17 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу

Однак, із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру за згодою власника квартири ОСОБА_1, яка у подальшому зареєструвала ОСОБА_3 у квартирі, що підтверджується довідкою Форми №3 ЖЕД-701 № 148 від 19.08.2015 року. Тривалий час ОСОБА_3 сплачує вартість отриманих житлово-комунальних послуг та за утримання квартири, здійснює поточні ремонти, правил співжиття не порушує, заходів громадського впливу до неї не застосовувалося.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи, відповідно до яких відповідач вселилася до спірної квартири за згодою позивача, постійно проживає та зареєстрована в квартирі, не порушує правил проживання, доводи позивача про те, що ОСОБА_3 самоправно займає та користується її квартирою не відповідають дійсності. Вселилась відповідач до спірної квартири на законній підставі, зареєстрована та проживає вона в квартирі також на законній підставі, а тому виселити її з квартири з підстав зазначених ОСОБА_1 у позові неможливо. Обставина на яки послалась у позові ОСОБА_1 не є підставами для виселення ОСОБА_3 з квартири.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для виселення відповідачки з квартири.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з наведених підстав.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з врахуванням того, що суд апеляційної інстанції відмовляє позивачу у задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 535 (п'ятсот тридцять п'ять ) гривень 92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: