Справа № 755/6034/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костів Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні балконом та зобов'язати вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулись до суду зі спільним позовом до ОСОБА_3, відповідно до предмету позову просили суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні позивачам балконом, який є місцем загального користування та прилягає до житлової кімнати загальною площею 13,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача ОСОБА_3 надати ключі позивачам від замку до кімнати загальною площею 13,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 з метою безперешкодного доступу до балкону, що є предметом позов.

Представник позивачів ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках, кожний по 1/3, квартири АДРЕСА_1. На підставі заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року, співвласникам квартири встановлено наступний порядок користування цією квартирою, а саме: виділено у користування відповідача ізольовану жилу кімнату площею 13,7 кв.м., а в користування позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ізольовані жилі кімнати площею 18,5 кв.м та 10,3 кв.м., місця загального користування залишено в спільному користуванні. Після ухвалення судом рішення, відповідач одразу навісила на вхідні двері виділеної їй кімнати навісний замок, чим перекрила доступ позивачем до балкону квартири, в якій вони проживають разом і який є місцем загального користування, на вимогу позивачів надати ключі від кімнати, відповідач відповіла відмовою і категорично відмовилась надати доступ до балкону, такі дії відповідача позивачі вважають неправомірними, тому вимушені звернутись з цим позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи, та пояснень, які надано її уповноваженим представником ОСОБА_6 в судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, пояснив , на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року, відповідачу відділено в користування ізольовану жилу кімнату площею 13,7 кв.м. з балконом, який є невід'ємною частиною цієї жилої кімнати, на даний час відповідачу виділено окремий рахунок на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому нарахування проводиться з урахуванням жилої площі кімнати та балкону. Відповідач вважає, що правомірно володіє та користується виділеною їй у користування кімнатою разом з балкон, оплачує житлово-комунальні послуги, тому вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні балконом, який є невід'ємною частиною жилої кімнати, є неправомірними та мають за мету обмежити права відповідача на користування, виділеної їй за рішенням суду жилою кімнатою.

Заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_6, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули права власності, в рівних частках, на квартиру АДРЕСА_3, яка приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підвереджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане згідно розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва НОМЕР_1 від 29 грудня 1999 року. (а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

На підставі заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної сапери №755/981/14-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_9, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, загальна площа якої становить 61,62 кв.м, після смерті ОСОБА_8. (а.с.15-16)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

На підставі рішення заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/2438/15-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Управління державної викової служби Головного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою задоволено.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_7 шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_4.

Зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 шляхом передачі ключів від даної квартири.

Визначити такий порядок користування житловими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_6, виділивши в користування ОСОБА_3 ізольовану жилу кімнату площею 13,7 кв.м., в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити ізольовану жилу кімнату площею 18,5 кв.м., ізольовану жилу кімнату площею 10,3 кв.м. Місця загального користування залишити в спільному користуванні. (а.с.18-20)

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3. є співвласниками, в рівних частках, тобто по 1/3 кожний, квартири АДРЕСА_6, за рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/2438/15-ц, між співвласники встановлено порядок користування квартирою - позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 18,5 кв.м. користуються жилими кімнатами площею 10,3 кв.м. та 18,5 кв.м, а відповідач користується жилою кімнатою 13,7 кв.м, тому в силу положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини встановленні рішенням не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» балкон - це виступаюча з площини стіни фасаду огороджена площадка, що служить для відпочинку влітку. Тобто, балкон - це консольна конструкція, яка не займає земельну ділянку.

Як з'ясовано судом, відповідач ОСОБА_3 на законних правових підставах користується жилою кімнатою 13,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_7, яка має окремий вихід на балкон (лоджію) площею 1,72 кв.м. В даному випадку балкон, відповідно до ст.187 Цивільного кодексу України, є складовою частиною житлової кімнати, якою відповідач користується згідно із встановленим судом порядком користування квартирою, згідно довідки, яка видана Житловою експлуатаційною організацією №4111 на ім'я ОСОБА_3 відкрито окремий рахунок для сплати за житлово-комунальні послуги, окрім опалювальної площі квартири, включено площу лоджії - 1,72 кв.м.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що вихід на балкон передбачено лише із кімнати, яка відповідно до порядку користування житловими кімнатами квартири, виділена у відокремлене користування відповідача, вимоги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення відповідачем перешкод в користуванні балконом, не підлягають задоволенню, оскільки за відсутності згоди на це відповідача, створить останньому перешкоди у користуванні житловою кімнатою.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо зобов'язання відповідача надати позивач ключі від замку до кімнати загальною площею 13,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_8 з метою безперешкодного доступу до балкону, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення питання про правомірність користування позивачами балконом, який є складовою жилої кімнати.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні балконом та зобов'язати вчинити певні дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 358, 360 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні балконом та зобов'язати вчинити певні дії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я