Справа № 380/341/16-ц Головуючий у І інстанції Кравець О. А.
Провадження № 22-ц/780/3942/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 12.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Лащенка В.Д.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідачів ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувсядо суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст.ст. 387, 391 ЦК України та просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, а саме незавершеним будівництвом, що розташоване по вул. Енергетиків, 33 в м. Тетієві Київської області, шляхом виселення відповідачів із вказаного незавершеного будівництвом будинку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, щовідповідач ОСОБА_2 домовлявся купити у нього даний незавершений будівництвом будинок і передати йому за нього кошти в сумі 104 тисячі гривень до 31.03.2014 року, про що написав власноручно розписку, але своїх зобовязань в повному обсягу та устроки обумовлені стронами не виконав. Зокрема, 19.03.2014 року заплатив йому 71 тисячу гривень, а решту не сплатив, хоча проживає на даний час в даному недобудованому будинку. У звязку з тим що відповідач не виконав взяті на себе зобовязання та в добровільному порядку ухидяється від виконання зазначеного зобовязання позивач просив у судовому порядку захистити його право.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 27 травня 2016 року позов задоволено. Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користуватись та розпоряджатись незавершеним будівництвом по вул. Енергетиків, 33 в м. Тетієві Київської області, шляхом примусового виселення з даного незавершеного будівництва ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 521,00 грн сплаченого ним судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Позивач ОСОБА_3 через представника подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких посилається на недоведеність та необґрунтованість доводів ОСОБА_2, тому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської Ради народних депутатів № 36 від 29.09.1994 року позивачеві ОСОБА_3 було надано в користування земельну ділянку площею 0,09 га по вул. Енергетиків, 33 в м. Тетієві Київської області під будівництво житлового будинку.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської Ради народних депутатів № 47 від 25.10.1994 року йому було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд на даній земельній ділянці. Позивач замовив та виготовив проект забудови земельної ділянки і у відповідності до вимог технічної документації розпочав будівництво будинку. Збудував коробку, дах, підвал, провів штукатурні роботи.

В 2013 році позивач вирішив продати незавершене будівництво. В особі посередника до нього звернувся ОСОБА_5 із домовленістю ціни покупки в сумі 104 тис. грн, які ОСОБА_2 повинен був віддати ОСОБА_3 до 31.03.2014 року. Станом на 19.03.2014 року відповідач заплатив йому 71 тис. грн, проживає в даному будинку зі своєю співмешканкою і на вимоги доплатити за будинок залишок суми із врахуванням інфляції не реагує, відмовляється також від повернення будинку.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідачі не є власниками недобудованого будинку, оскільки договір купівлі-продажу має бути укладений у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, а в даному випадку установлений порядок вимог, всупереч ст. 657 ЦК України, не виконано.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором, або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки , будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва створення майна).

Згідно вимогам ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідних правових підстав заволоділа ним.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копій рішення виконавчого комітету Тетіївської міської Ради № 36 від 29.09.1994 року та № 47 від 25.10.1994 року позивачеві надано земельну ділянку під будівництво житлового будинку площею 0,09 га по вул. Енергетиків, 33 в м. Тетієві Київської області та надано дозвіл на його будівництво (а.с.9,10).

Згідно копії технічної документації позивач виготовив проект забудови земельної ділянки індивідуального забудовника (а.с.11-15).

Згідно копії розписки ОСОБА_3 від 19.03.2014 року встановлено, що він продавав хату по вул. Енергетиків, 33, відповідачу ОСОБА_6 за 104 тис. грн. і взяв завдаток 71 тис. грн. (а.с.28).

Із копії висновку Тетіївського ВП Сквирського відділу ГУНП в Київській області від 05.02.2016 року вбачається, що позивач звертався про примусове стягнення грошей до відповідача, але той пояснив, що віддасть всі гроші, коли позивач оформить документи на земельну ділянку (а.с.16).

Проводячи аналіз вищевикладеного, слід зробити висновок, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, або з моменту прийняття до експлуатації, або ж з моменту його реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання (тощо), які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Доводи апелянта про те, що позивач не має правових підстав виселення їх із незавершеного будівництва не мають доказового підґрунтя.

Апелянт свої посилання обґрунтовує тим, що позивач не є власником майна, яке є предметом спору, так як 08.03.2013 року продав його. Однак колегія суддів не погоджується із вказаними доводами, оскільки відповідно до ст. 181 ч.1 ЦК України до нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх признгачення, а відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Не дотримання вказаної норми свідчить про нічемність вказаного правочину.

З огляду на це, суд прийшов до правильного висновку, що позивач є власником будівельних матеріалів- незавершеного ним будівництва житлового будинку по вул. Енергетиків, 33 в м. Тетієві Київської області, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без жодних правових підстав проживають в указаному недобудованому житловому будинку, що є безумовним порушенням прав позивача, у звязку з чим є законною та обґрунтованою його вимога про усунення порушення його права, як власника, користуватись та розпоряджатись своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України.

Також посилання апелянта на те, що підставою відмови у позові є пропущення строку позовної давності не приймаються колегією суддів враховуючи наступне.

У відповідності до норм ст.ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 19.03.2014 р. позивач отримав кошти у вигляді завдатку у розмірі 71 тис. грн. На даний момент решта коштів від відповідачів ним не отримана.

Виходячи із вищезазначеного вбачається, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а доводи апелянта не доведеними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився із нормами матеріального права, що регулюють вказані правовідносини та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 181, 319, 321, 328, 331, 387, 391 ЦК України , ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Яворський М.А.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_7