28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину будівлі,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину будівлі.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 10/100 частки домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1. Разом з ним співвласниками даного житлового будинку є ОСОБА_7 (40/100), ОСОБА_5 (14/100) та ОСОБА_5 (36/100). Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за даною адресою, виготовленого КП «Архітектор» 07 жовтня
16 березня 1995 року ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів від 24 червня 1994 № 351. Пізніше ця ж земельна ділянка на підставі договору дарування від 07 березня
2003 року перейшла у власність ОСОБА_5, у зв'язку з чим було виготовлено новий Державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 травня 2004 року. На даний час ОСОБА_9 належить земельна ділянка площею 0,0516 га на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 серпня 2008 року серії НОМЕР_1. Як підстава видачі даного державного акта зазначено договір дарування земельної ділянки, але від 19 січня 2007 року. Таким чином, це і є діючий на даний час документ, що підтверджує право власності відповідача на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.
Вказував, що перший державний акт на відповідну земельну ділянку розроблявся на підставі рішення виконавчого комітету, а наступні державні акти видавалися на підставі цивільно-правових договорів. Визначаючи площу земельної ділянки для передання у приватну власність ОСОБА_8, виконавчий комітет у своєму рішенні закріпив вказівку замовити проект передачі у приватну власність відповідної земельної ділянки. Таким чином конкретна конфігурація земельної ділянки розроблялася вже після прийняття рішення органу місцевого самоврядування. Тому сформована земельна ділянка у такому вигляді, в якому вона зараз зафіксована, є результатом роботи розробника відповідного документу.
Зазначав, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 серпня 2008 року, виданого ОСОБА_5, північна межа наданої відповідачу земельної ділянки віддалена від південної стіни згаданої будівлі на 12,40 м. А згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 вересня 2007 року, виданим ОСОБА_5, із земельною ділянкою ОСОБА_5 межує земельна ділянка ОСОБА_5 площею 0,0060 га. При цьому, обидві згадані земельні ділянки разом охоплюють всю площу під будівлею, яка на праві спільної власності належить не лише братам ОСОБА_9, але й ОСОБА_7 та йому, ОСОБА_4
Оскільки позивача фактично позбавили можливості приватизувати ту частину земельної ділянки, яка постійно перебувала у його користуванні, а також позбавили можливості отримати у спільну власність земельну ділянку, яка знаходиться під спільними приміщеннями усіх співвласників. Реалізувати своє право, передбачене ст. ст. 81, 116 ЗК України, він зможе лише після того, коли згадані державні акти на право власності на земельні ділянки та державна реєстрація відповідних земельних ділянок буде скасована, а документація із землеустрою буде виготовлена заново. Відповідачі не бажають добровільно переробити відповідну документацію і своїми діями фактично намагаються змінити режим користування приміщеннями, які перебувають у спільній власності, ОСОБА_4 просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку та визнати право власності на частину будівлі.
Рішенням Дубенського місьрайонного суду Рівненської області від

12 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним та скасовано Державний акт серії НОМЕР_2 від 22 серпня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0516 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування жилого будинку. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки 0,0516 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, надану ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку. Визнано недійсним та скасовано Державний акт серії НОМЕР_3 від 06 вересня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0060 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки 0,0060 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 наданої ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Визнано за ОСОБА_4 право власності на частку 10/100 часток коридора і комори (цифри «І» та «ІІ» в експлікації приміщень у технічному паспорті від 07 жовтня 2009 року) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня

2016 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

12 квітня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить 10/100 частини будинку АДРЕСА_1. Інші 40/100 частини цього будинку належать на праві власності ОСОБА_9, 14/100 частини належать ОСОБА_10, а 36/100 частини належить ОСОБА_9

ОСОБА_5, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 серпня 2008 року, серія НОМЕР_1 належить на праві власності 0,0516 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування спірного будинку, а ОСОБА_9 належить відповідно 0,0060 га цієї земельної ділянки, що підтверджується державним актом про право на земельну ділянку від 06 вересня 2007 року серії НОМЕР_4.

Відповідно до вказаних державних актів відповідачам і відведена в натурі вищевказана земельна ділянка.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що зазначені земельні ділянки відповідачі отримали на законних підставах, відповідно до договорів дарування, які ніким не оспорюються та не скасовані, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні законні підстави для визнання державних актів незаконними та для скасування державної реєстрації цих земельних ділянок

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 06 вересня

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину будівлі залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова В.О. Кузнєцов