Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2016 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі Балдич Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаїв цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та зустрічний позов

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1

третя особа третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради

про визнання права на проживання

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Позивач вказує, що йому на праві власності належить спірний будинок, який позивач отримав у спадщину. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 - це його колишня цивільна дружина, з якою позивач проживав однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 вселилася до спірного будинку разом із позивачем як член сім?ї позивача. Під час спільного проживання у сторін народилася дочка. Проте спільне життя позивача та відповідача ОСОБА_2 не склалося. Позивач виїхав проживати в іншу місцевість, а відповідач ОСОБА_2 залишилася проживати у вказаному будинку. Позивач вказує, що має намір проживати у спірному будинку, проте не може цього зробити, оскільки у ньому проживає вже нова сім?я відповідача ОСОБА_2 , а саме: відповідач ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 , діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 . Позивач вказує, що не давав своєї згоди на проживання відповідача ОСОБА_2 та членів її сім?ї у спірному будинку, та лише дозволив тимчасове перебування в ньому відповідача ОСОБА_2 . При цьому позивач вказує, що він сам має намір вселитись до спірного будинку, а відповідачі не зареєстровані в спірному будинку та не мають правових підстав там знаходитися та перешкоджають позивачу у здійсненні права користування належним йому майном.

Відповідач позов не визнав, надав суду заперечення проти позову в яких просить у позові відмовити. Відповідачем ОСОБА_2 до суду подано зустрічний позов до позивача ОСОБА_1 про визнання права на проживання та користування житлом. Так, позивач ОСОБА_2 вказує, що з листопада 2005р. по серпень 2007р., вона та позивач ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у позивача та відповідача ОСОБА_2 від цього цивільного шлюбу народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач та відповідач ОСОБА_2 проживали у спірному будинку АДРЕСА_1 , який на той момент, тобто на час вселення та подальшого спільного проживання позивача та відповідача ОСОБА_2 , - належав батькам позивача. Згодом, у серпні 2007р. фактичні шлюбі відносини були припинені, відповідач створив іншу родину та почав проживати в с.Нечаяне Миколаївського району Миколаївської області, позивач теж створила нову родину та від нового шлюбу неї народилась донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка теж стала проживати в спірному будинку. Позивач вказує, що була вселена в спірний будинок як член сім`ї власника будинку і як член сім?ї позивача і позивач проти цього не заперечує. Позивач вказує, що за весь час проживання сплачувала комунальні платежі, підтримувала будинок у придатному для проживання стані. Крім того позивач вказала, що на її користь за рішенням суду з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , і існує заборгованість за цими виплатами, а тому на спірний будинок накладено арешт. Позивач просить задоволити зустрічний позов та визнати за нею та неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право проживання в будинку АДРЕСА_1 .

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку, квартиру) користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом досліджено свідоцтво про народження згідно якого ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки: батько - позивач ОСОБА_1 , мати ОСОБА_9 .

Судом досліджено свідоцтво про шлюб згідно якого позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 09.07.2008р. Дружині присвоєно прізвище ОСОБА_11 .

Судом досліджено свідоцтво про народження згідно якого ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 05.05.2014р., батьки: батько - позивач ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_14 .

Судом досліджено свідоцтво про шлюб згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 23.04.2010р., після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_15 .

Судом досліджено свідоцтво про народження згідно якого ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьки: батько - ОСОБА_3 , мати - відповідач ОСОБА_2 .

Судом досліджено свідоцтво про право власності від 13.07.2012р. згідно якого позивачу належить на праві приватної власності 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 , згідно рішення Виконкому Миколаївської міської ради, що видано взамін свідоцтва про право на спадщину від 12.06.2012р.

Судом досліджено витяг про реєстрацію права власності від 20.11.2012р. згідно якого за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Судом досліджено довідку від 13.06.2014р. згідно якої в належному позивачу ОСОБА_1 спірному будинку ніхто не зареєстрований.

Судом досліджено висновок від 14.04.2014р. дільничого інспектора міліції Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області згідно якого позивач звертався до органів міліції для вирішення питання про звільнення відповідачем спірного будинку.

Судом досліджено довідка від 01.12.2014р. №206 згідно якої дочка відповідача ОСОБА_2 відвідувала дошкільний навчальний заклад №5 з 2008р. по 2012р.

Судом досліджено довідка від 01.12.2014р. Миколаївської ЗОШ №12 згідно якої ОСОБА_8 навчається в 3-му класі вказаної школи.

Судом досліджено довідка від 03.12.2014р. №370 Кімівської сільської ради Березанського району Миколаївської області згідно якої відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_2 , в даному будинку відповідач не проживає, на території с/ради відповідач особистого житлового будинку не має.

Судом досліджено довідка від 03.12.2014р. №1136 Кімівської сільської ради Березанського району Миколаївської області згідно якої відповідач ОСОБА_2 земельної ділянки за окремими видам цільового призначення на території вказаної сільської ради не має.

Судом досліджено свідоцтво від 04.08.2008р. про право власності на житло та витяг про реєстрацію права власності від 06.08.2008р. згідно яких ОСОБА_16 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 .

Судом досліджено довідку №1243 від 05.09.2015р. згідно якої позивач проживає в будинку АДРЕСА_4 , склад сім?ї: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - дружина, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 -донька, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - син.

Отже, судом встановлено, що позивач є власниками будинку, який він отримав у спадщину. Позивач та відповідач ОСОБА_2 вселилися до спірного житла з дозволу колишнього власника будинку, що на час вселення це батьки позивача. Проте право власності перейшло в порядку спадкування до власник будинку змінився і суд приходить до висновку, що на час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 з дітьми проживають в спірному житлі без згоди власника житла, проте їх вселення було правомірним, оскільки відповідач ОСОБА_2 спочатку самостійно, а згодом з дитиною ОСОБА_8 вселилася з дозволу власника житла.

Судом не встановлено наявності обставин самоправності зайняття відповідачами спірного житла. При цьому слід вернути увагу на те, що позовні вимоги заявлені таким чином, що відповідачів та їх малолітніх дітей слід було виселити зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 ЄКПЛ, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є норма статті 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, при виселенні відповідача ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за рішенням суду їм має бути надане інше житло. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 21 жовтня 2015 року у справах № 6-1484цс15 та № 6-1033цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3064цс15 та від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16.

Окрім цього, суд також приходить до висновку про необхідність застосував для вирішення даного спору норму статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки, в разі виселення з указаної квартири відповідача ОСОБА_2 малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_5 будуть позбавлені житла.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлено до відповідача ОСОБА_2 про виселення останньої та її дітей без надання іншого житла, та те, що позивачем суду при вирішенні спору не запропоноване інше житло, яке можливо було б надати відповідачам(дітям відповідачів) у разі їх виселення, то у суду відсутні підстави для задоволення позову про виселення відповідачів без надання іншого житла.

Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання права на проживання та користування спірним будинком як житлом.

Судом встановлено, що позивач є власниками будинку, який він отримав у спадщину. Позивач та відповідач ОСОБА_2 вселилися до спірного житла з дозволу колишнього власника будинку, якими на час вселення це батьки позивача. Право власності перейшло до позивача в порядку спадкування, отже власник будинку змінився і суд приходить до висновку, що на час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 з дітьми проживають в спірному житлі без згоди власника житла, проте їх вселення було правомірним, оскільки відповідач ОСОБА_2 спочатку самостійно, а згодом з дитиною ОСОБА_8 вселилася з дозволу власника житла.

Норма статті 158 Житлового кодексу Української РСР чітко регламентує правовідносини з приводу користування жилим приміщенням, та імперативно вказує на те, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Отже, дана норма вказує, що користування жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності здійснюється відповідно до договору найму житла, що укладений письмово, та зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідач ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом) не надав суду доказів того, що між нею та власником будинку чи колишнім власником укладено договір найму житлового приміщення - договір найму №23/100 частин будинку АДРЕСА_1 , - в письмовій формі та що цей договір зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,212 ЦПК України, ст.ст.109,158 Житлового кодексу УРСР, ст.383, 391 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 права користування 23/100 частин будинку АДРЕСА_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва.

Суддя