АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3997/16 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
«29» червня 2016 року м. Харків.
Суддя судової палати из цивільних справ Яцина В.Б., розглянувши у складі судової колегії разом із суддями Бурлака І.В., Карімова Л.В., за участю судового секретаря Баранкової В.В. справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі філіалу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про визнання частини кредитного договору недійсним
Ухвалою вказаної судової колегії з цивільних справ від 29 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року - залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд, з висновками якого погодилась більшість судової колегії, виходив з того, що позивач не довів незаконність передбачених у п.п. 4.3, 5.4, 7.4 умов укладеного між сторонами договору кредиту від 17.12.2007 року, що вони є несправедливим та незаконними по відношенню до позичальника, і не знайшов передбачених у ст. 215 ЦК України підстав для визнання їх недійсними.
Не можу погодитися з такими висновками районного суду і більшості судової колегії та висловлюю з цього приводу окрему думку по цій справі, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5-6 ст. 203 ЦК України.
Згідно даних норм ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Так, районний суд встановив, що за умовами п.4.3. та 5.4 вказаного договору кредиту при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову, а згідно п.7.4. кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення.
Однак при цьому районний суд та більшість судової колегії на мій погляд помилково оцінили зміст спірних умов договору і не звернули увагу на те, що передбачені умови договору про нарахування штрафу і пені передбачають подвійну відповідальність за однакові порушення грошових зобов'язань, що не відповідає приписам ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а саме: за порушення строків сплати грошових зобов'язань за договором, повернення суми кредиту, процентів та комісії.
В цьому питанні я не можу погодитися з думкою інших суддів судової колегії, які вважали, що у даній справі штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Що умовами договору передбачені сплата пені та неустойки за різні види порушень позичальником, що за умовами договору пеня сплачується за порушення строків погашення лише тіла кредиту, на відміну від штрафу, який сплачується за порушення строків будь-яких зобовязань, у тому числі відсотків, винагород).
Такі висновки, на мою думку, не можна вважати достатньо обгрунтованими виходячи з того, що вони не відповідають встановленим судом обставинам справи про зміст спірних пунктів договору, а також змісту п. 7.1, 7.1.1 договору кредиту, які передбачають зобов'язання із погашення кредиту а саме: обов'язок позичальника сплачувати банку щомісячний платіж у сумі 273,98 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. (а.с. 4).
За порушення позичальником зобов'язань із погашення кредиту у п. 7.4 цього договору для позичальника передбачена відповідність у вигляді пені у розмірі 0,15 % від суми просроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні, за такі ж порушення грошових зобов'язань, у п.п. 4.3., 5.4 передбачено у договорі сплатити штраф (а.с. 3 на звороті).
Той факт, що сама природа нарахування розміру пені та штрафу є різними, що пеня нараховуються щоденно за кожний день просрочки, а штраф нараховується одноразово під час формування розрахунку заборгованості та подання позовної заяви в залежності від суми позову, не змінює визначені у договорі фактичні підстави для їх нарахування, а є правовою ознакою пені і штрафу як різних видів юридичної відповідальності - неустойки, висновки більшості судової колегії в цьому питанні не відповідють змісту ст. 549 ЦК України.
Крім того, за умовами спірного договору кредиту штраф не може нараховуватися, якщо при цьому не були порушені строки виконання грошових зобов'язань, тобто якщо неповна сплата визначеної у договорі щомісячного платежу відбулася достроково. Неналежне виконання грошового зобов'язання в частині його розміру може бути підставою для нарахування пені або штрафу лише якщо при цьому порушені передбачені у договорі строки їх виконання.
Оскільки за умовами п. 7.4 договору кредиту пеня нараховується за кожен день прострочки, то нарахування за умовами п.п. 4.3, 5.4 після тридцяти днів прострочення штрафу означає подвійне стягнення, якщо йдеться про порушення виконання грошового зобов'язання одного виду, передбачених п. 7.1 договору кредиту: сплати тіла кредиту, відсотків, винагороди або комісії, тобто при їх тотожності, порушення яких збігаються не лише у часі вчинення таких порушень, а ще й умовами їх виникнення. Не буде подвійного стягнення лише у випадку нарахування банком окрім пені ще й штрафу за порушення строків сплати різних видів вищевказаних грошових зобов'язань, що можливо виходячи з передбаченого у п. 7.1.1 договору порядку виконання позичальником грошових зобов'язань та приписів статті 534 ЦК України, якою врегульована черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням.
Саме до такого висновку про застосування ст. 549 ЦК України при розгляді справи № 6-2003цс15 за позовом ПАТ «Алекс-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом до ПАТ «Алекс-Банк» про визнання кредитного договору недійсним дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року.
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.ст. 509, 549 ЦК України судова колегія виходила з такого. Цивільно-правова відповідність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Не можу погодитися з думкою більшості судової колегії, що вказана правова позиція Верховного Суду України не підлягала до застосуванню по цій справі. В ухвалі апеляційного суду з цього приводу зазначено, що обставини в цій справі не є тотожними обставинами у справі № 6-2003цс15, оскільки в даному випадку пеня і штрафи відповідно до договору нараховуються за різні види порушень позичальником (строки погашення по кредиту та по будь-яким іншим зобов'язанням, у тому числі погашення відсотків, винагород). Також було вказано, що ОСОБА_2 не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції доказів того, що при допущенні ним порушень конкретних умов оспорюваного кредитного договору до нього були застосовані види неустойки як подвійна санкція юридичної відповідальності.
Вказані причини не мають правового значення для визначення підстав для застосування правової позиції Верховного Суду України, оскільки у п.1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, в якому передбачений в якості підстави для перегляду справи Верховним Судом України неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, цивільний процесуальний закон говорить про спір, який виник у подібних правовідносинах, тобто схожих з тими, які вже розглянув суд, і не вимагає їх тотожності.
При цьому вказана норма п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України в контексті вирішення питання про можливість застосування правової позиції Верховного Суду України по цій справі не вимагає, щоб на підставі оспорених умов договору до позивача було фактично одночасно застосовані штраф і пеня, оскільки для визнання умов договору кредиту недійсним з передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав не потрібно завдання позивачу реальної шкоди у зв'язку з вчиненням спірного правочину, таких вимог по справі не заявлялося і судом розглядалося.
Вказана правова позиція Верховного Суду України по справі № 6-2003цс15 в контексті положень ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для застосування по цій справі з огляду на аналогічні обставини справи в частині заявлених до банку вимог про визнання договору кредиту недійсним. При цьому вона узгоджується, а також виходячи із принципу правового тлумачення від зворотного - підтверджується правовою позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 по справі № 6-116цс13, в якій умовами договору було передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. У той самий час по справі № 6-116цс13 згідно з пп. 5.4 та 5.5 кредитного договору сторонами булла передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - за порушення обов'язку дострокового повернення кредиту на вимогу банку; інший - за порушення строків поновлення дії договору страхування транспортного засобу, придбаного за кредитні кошти.
Таким чином, наведені правові висновки Верховного Суду України свідчить про те, що штраф та пеню можливо стягувати разом лише за різні порушення умов договору.
При таких обставинах та виходячи з наведених норм матеріального права рішення районного суду підлягало скасуванню, із ухваленням нового рішення про задоволення позову частково. Слід було визнати недійсними умови п.п. 4.3, 5.4 договору про нарахування штрафу при одночасному нарахуванні відповідно до п. 7.4 договору пені за порушення строків виконання грошових зобов'язань одного виду.
головуючий по справі суддя: В.Б. Яцина.