У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення з приватного житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, розподіл майна, визнання права на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року їй належить на праві власності житловий будинок в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області. Для придбання даного будинку вона уклала іпотечний договір від 26 серпня 2008 року. У травні 2010 року вона дозволила ОСОБА_7 періодично проживати в даному будинку. В зв'язку з тим, що на даний час позивач не сплатила кредит, вона має намір здавати будинок в оренду, а тому просила виселити відповідача з будинку без надання йому іншого житлового приміщення.

У липні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він знайомий з ОСОБА_6 з 2003 року. Тривалий час вони підтримували дружні стосунки, а в подальшому близькі стосунки. З березня 2008 року стали разом проживати в квартирі ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1. 20 серпня 2008 року в інтересах їхньої сім'ї були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,13 га та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області. В зв'язку з тим, що будинок не був придатний для проживання, ОСОБА_7 домовлявся з будівельниками та іншими спеціалістами про виконання необхідних будівельних та ремонтних робіт.

Під час перебування у цивільному шлюбі вони також придбали на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року; нежитлове приміщення по АДРЕСА_4; в травні 2013 року був придбаний автомобіль Volkswagen Caddy 2013 року випуску, легковий, синього кольору. Всі договори купівлі-продажу були оформлені на ім'я ОСОБА_6, хоча все майно придбано за спільні кошти, так як були досить міцні, тривалі стосунки між сторонами. Також під час спільного проживання були придбані меблі, побутова техніка, телевізори, предмети необхідні для проживання, що може свідчити про установлені відносини як подружжя.

12 травня 2010 року для закріплення та зміцнення їхніх сімейних відносин вони провели обряд вінчання.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, визнати об'єктом права спільної сумісної власності набуте майно: жилий будинок з надвірними спорудами в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області за договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; земельну ділянку в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області площею 0,13 га за договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року; нежитлове приміщення по АДРЕСА_4; автомобіль Volkswagen Caddy 2013 року випуску, легковий, синього кольору та визнати за ним право власності на Ѕ частину даного майна.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з травня 2008 року по січень 2014 року. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності: житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_5; земельну ділянку АДРЕСА_7 загальною площею 0,13 га згідно із договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; нежитлове приміщення розташоване по АДРЕСА_6; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3; нежитлове приміщення розташоване по АДРЕСА_4; автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя, а саме на: Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_5; на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_7 загальною площею 0,13 га згідно із договором купівлі-продажу від 20 серпня 2008 року; на Ѕ частину нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_6; на Ѕ частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_3; на Ѕ частину нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_4; на Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen», модель «Caddy», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_7 право на житло у будинку АДРЕСА_5. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 60 СК Українипередбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК Україниякщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК Українипоширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Судами установлено, що сторони знайомі з 2003 року та тривалий час підтримували дружні стосунки.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_7 зазначав, що сторони разом стали проживати з березня 2008 року як одна сім'я та вести спільне господарство. Приблизно з травня 2008 року стали проживали в АДРЕСА_1. Квартира належала ОСОБА_6 В зв'язку з тим, що сторони мали постійне місце роботи в м. Золотоноші, ними було прийнято рішення придбати для проживання в м. Золотоноші домоволодіння. 12 травня 2010 року у Храмі Святої Троїці у с. Гельмязів Золотоніського району Черкаської області відбувся обряд вінчання між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про вінчання та показами свідка.

20 серпня 2008 року були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,13 га та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Нова Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області між ОСОБА_6 та ОСОБА_8

З матеріалів справи вбачається, що за спірний період часу на ім'я ОСОБА_6 придбано нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3; нежитлове приміщення по АДРЕСА_4; легковий автомобіль Volkswagen Caddy, 2013 року випуску, синього кольору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне майно придбане за спільні кошти сторін та є об'єктом спільної сумісної власності, а факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з травня 2008 року по січень 2014 року підтверджується належними та допустимими доказами, а тому дійшов висновку про поділ майна даного майна та визнання за останнім права власності на його Ѕ частину.

Однак повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_6 посилалася на те, що спірне нежитлове приміщення у АДРЕСА_4 є власністю обслуговуючого кооперативу «Перлина Златокраю», а спірне нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 04 червня 2014 року відчужене нею за договором купівлі-продажу, не перебуває у її власності і не підлягає поділу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 червня 2014 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_9 придбав нежиле приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3. (а.с. 138, т 3).

Згідно з положеннями п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції зазначені вище обставини залишив поза увагою, не навів мотивів, з яких вважав відсутніми факти, якими обґрунтовувалась апеляційна скарга, внаслідок чого не з'ясував обсяг спільного майна подружжя, що підлягає поділу.

Враховуючи наведене ухвала суду апеляційної інстанції не може залишатися без змін, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова