У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії Орджонікідзевського відділення, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Молодчої Галини Миколаївни, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») укладено договір кредиту, згідно з умовами якого останній надано грошові кошти у розмірі 175 000 грн.

На забезпечення виконання зообов'язань за вказаним кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира № АДРЕСА_1.

Зазначали, що 07 листопада 2007 року у ОСОБА_4 (дочка ОСОБА_5.) народився син, який постійно проживає з нею у вказаній вище квартирі, передача квартири, право користування якою зберігає неповнолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування, є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Посилаючись на наведене, просили визнати недійсним іпотечний договір від 25 грудня 2007 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК Українизаборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі НаталіяМихайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.

З огляду на вказані обставини, суди попередніх інстанцій, врахувавши наведене та добросовісність поведінки іпотекодавця, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки малолітня дитина ОСОБА_4 набула право користування квартирою, як член сім'ї власника, відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська