ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Карпенко С. О.,

Мостової Г.І., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у розмірі 8 560,06 доларів США з цільовим призначенням - придбання автомобіля, який з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань відповідач передала в заставу банку.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитно-заставного договору, утворилась заборгованість, яку, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2015 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2015 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 30 липня 2008 року у розмірі 217 684 грн76 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 104 855 грн40 коп., заборгованості за відсотками - 44 904 грн05 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 57 501 грн97 коп.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів дати реалізації заставного автомобіля і ціни, у зв'язку з чим неможливо встановити розмір заборгованості за кредитно-заставним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитно-заставного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Факт реалізації предмета застави не припиняє грошового зобов'язання боржника в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, тому банк має право отримати залишок боргу, якого не вистачає для повного погашення заборгованості, з іншого майна боржника. Враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності та положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 20 вересня 2014 року, задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 4 вересня 2013 року по 14 квітня 2014 року і відмовив у стягненні штрафу.

Проте повністю погодитись із такими висновками не можна, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 560,06 доларів США, із сплатою процентної ставки у розмірі 17,04% та кінцевим терміном повернення 29 липня 2011 року, цільовим призначенням якого є придбання автомобіля.

З метою забезпечення виконання умов кредитно-заставного договору ОСОБА_3 передала у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль марки «ВАЗ 217030», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року звернуто стягнення на автомобіль марки «ВАЗ 217030», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, для задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитно-заставним договором у розмірі 186 724 грн35 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що заставне рухоме майно ОСОБА_3 на підставі вказаного заочного рішення суду реалізовано 26 лютого 2013 року за ціною 3 127,74 доларів США.

Зазначена сума грошових коштів зарахована на погашення заборгованості за кредитним договором, однак вона не є достатньою для погашення всієї суми заборгованості, яка станом на 6 березня 2015 року становить 34 419,89 доларів США.

Загальними вимогами цивільного процесуального законодавства визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосується, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до вимог ч. ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив усіх доказів, які містяться в матеріалах справи, та залишив поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують дату реалізації заставного майна та його вартість. Судом не враховано, що без установлення цих обставин неможливо визначити розмір заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача, перевірити обґрунтованість доводів позивача і заперечень відповідача та спростувати висновки суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 цього Кодексу ).

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 6 квітня 2016 року № 6-2387цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою врегулювання питання щодо погашення заборгованості, яка утворилась, ОСОБА_3 за актом приймання-передачі від 15 січня 2009 року добровільно передала банку придбаний нею за кредитні кошти автомобіль для його реалізації за ринковою вартістю та направлення виручених коштів на погашення заборгованості.

Згідно із обліковою карткою № 12308110 від 11 січня 2013 року автомобіль марки «ВАЗ 217030», номерний знак НОМЕР_1, знято з обліку для реалізації на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу, складеного 15 січня 2013 року, ринкова вартість вказаного автомобіля станом на дату оцінки становить 47 500 грн.

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Апеляційний суд, вирішуючи справу, на зазначене уваги не звернув і дійшов передчасного висновку про наявність заборгованості по тілу кредиту, не перевірив правомірності нарахування процентів, комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, не врахував, що боржник передала банку предмет застави для подальшої його реалізації з метою погашення кредитної заборгованості 15 січня 2009 року, однак банк реалізував своє право на повернення суми боргу лише 26 лютого 2013 року; не з'ясував, чи не свідчать такі дії банку про його ухилення від реалізації предмета застави та чи не кваліфікуються вони як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводять до прострочення заборгованості кредитора, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді:О.І.Євтушенко С.О.Карпенко Г.І.Мостова О.В.Попович