Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3028/16-ц
Провадження № 2/553/1073/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.11.2016м. Полтава

Ленінський районний суду м. Полтави в складі:

головуючого - судді Чистик І.О.,

при секретарі - Коломієць А.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що наказом № 280 від 14.10.2013 року вона була прийнята касиром торгівельної зали в товаристві з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» (магазин «Брусничка») і цього ж дня з нею був укладений безстроковий трудовий договір. Виконувати свої трудові обов'язки постійно вона не мала можливості за станом здоров'я (у холодну пору постійний протяг у приміщенні). Часте перебування на лікарняному, стало причиною її звернення до адміністрації підприємства з письмовою заявою від 19.12.2015 року про звільнення з 22.12.2015 року за згодою сторін. ЇЇ заява залишилася адміністрацією підприємства без розгляду та вона була змушена звернутися 25.12.2015 року з повторною заявою, яку відправлено до адміністрації підприємства рекомендованим листом з відміткою про її отримання. Оскільки її заяви залишились адміністрацією підприємства без уваги, вона звернулась із заявою про проведення перевірки до Головного управління держпраці у Донецькій області, яким їй надано формальну відписку і перевірка проведена не була. З метою подальшого офіційного працевлаштування та вирішення питання щодо розірвання трудового договору з ТОВ «Український рітейл», вона звернулася 25.07.2016 року з письмовою заявою до роботодавця з проханням звільнити її за згодою сторін та вислати трудову книжку. Наказом від 29.07.2016 року № 263-к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін, трудову книжку отримано 02.08.2016 року рекомендованим поштовим зв'язком з відсутніми в ній відповідними записами про попередні місця роботи. Таким чином, її трудова книжка знаходилася на підприємстві з 22.12.2015 року по 29.07.2016 року в той час, коли пунктом 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Вважала, що підприємство повинно було її звільнити 22.12.2015 року, оскільки статтею 38 КЗпПУ передбачено звільнення з роботи працівника за його ініціативою у строк про який він просить, а не майже через 7 місяців після написання заяв. Крім того, вважала, що період з 22.12.2015 року по 29.07.2016 року є вимушеним прогулом, за який підприємство повинно нарахувати та виплатити їй заробітну плату. З наведених підстав просила суд задовольнити позов, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2015 року по 29.07.2016 року.

В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримала з викладених в ній підстав, а також з підстав, викладених в додаткових письмових поясненнях від 10.11.2016 року.

Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач отримав заяву ОСОБА_1 про звільнення 25.07.2016 року. Саме на підставі цієї заяви було проведено звільнення позивача, про що був виданий наказ № 263-к від 29.07.2016 року, а також внесено відповідний запис до трудової книжки та книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Того ж дня відповідач здійснив поштове відправлення трудової книжки позивача рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується відповідним реєстром. Крім того з позовної заяви незрозуміло, які саме записи були відсутні в трудовій книжці позивача. Також є необґрунтованими доводи позовної заяви про те, що підприємство мало звільнити позивача за ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідач не зверталась жодного разу до позивача із заявою про звільнення із власної ініціативи. З наведених підстав вважала необґрунтованими заявлені позовні вимоги та просила суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 6-7).

Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача у якості свідка ОСОБА_3 суду пояснила, що з 18.10.2013 року по 12.05.2015 року вона, як і позивач, працювала в магазині № 02318 по вул. Леніна в м. Полтаві, з 12.05.2015 року до 13.11.2015 року працювала в іншому магазині № 02363. Відомості про звільнення ОСОБА_1 та складнощі при звільненні, їй відомі зі слів останньої. ОСОБА_1 радилась з нею щодо процедури звільнення, коли вона у якості покупця відвідала магазин, де працювала ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність графіку роботу та свою хворобливість. Крім того, свідок розповіла суду процедуру звільнення, за якою вона сама припинила трудові відносини з відповідачем за угодою сторін, повідомила про отримання своєї трудової книжки, а також про те, що їй невідомі інші випадки, щоб у когось з працівників зникали заяви про звільнення або трудові книжки.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 20 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено, що згідно наказу № 282-к від 14.10.2013 року позивач ОСОБА_1 прийнята на посаду касиру торгового залу магазину 02318 з 14.10.2013 року на підставі поданої нею заяви від 14.10.2013 року (а.с. 29-30).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 38 КЗпП України, яка регулює розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом встановлено, що 19.12.2015 року заявник написала заяву на ім'я генерального директора ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_4 згідно якої просила звільнити її за угодою сторін без відпрацювання з 22.12.2015 року (а.с. 5). Жодних посилань на ст. 38 КЗпП України, або на звільнення з власної ініціативи надана суду копія заяви не містить. Таким чином, судом встановлено, що зміст наданої самою ОСОБА_1 заяви спростовує викладені в її ж позові твердження про те, що 19.12.2015 року вона зверталась до відповідача із заявою про звільнення з 22.12.2015 року за ініціативою працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому питання звільнення працівника за угодою сторін, порушене у заяві, врегульовані ст. 36 КЗпП України.

25.12.2015 року заявник написала другу заяву про звільнення на ім'я генерального директора ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_4 згідно якої зазначила, що просить її звільнити саме за угодою сторін, та що заяв про звільнення за власним бажанням в неї немає, а також третю заяву від 25.12.2015 року про звільнення за угодою сторін, за станом здоров'я (а.с. 6-7).

При цьому, відповідаючи на запитання суду, позивач не оспорювала, що станом на 22.12.2015 року їй було відомо про те, що роботодавцем не надана згода на її звільнення з цього часу, що підтверджується технічним записом судового засідання. Крім того, на запитання суду позивач пояснила, що заява від 25.12.2015 року не була окремою заявою про звільнення, а ніби то уточнювала зміст її попередньої заяви від 19.12.2015 року.

Також судом встановлено, що у листі в.о. начальника Головного управління держпраці у Донецькій області від 22.04.2016 року № 04.4-Б-103 заявнику ОСОБА_1 надано чітку відповідь про те, що згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Оскільки власником або уповноваженим ним органом не надано згоди на звільнення згідно заяви від 25.12.2015 року, відсутні підстави для розірвання трудового договору за угодою сторін. Припинення трудового договору за угодою сторін не тотожне розірванню трудового договору за ініціативою працівника (ст. 38 КЗпП України). Враховуючи зазначене розірвання трудового договору не було оформлене належним чином, тому вона залишилась в трудових відносинах з підприємством. У зв'язку з викладеним, повернення трудової книжки і проведення повного розрахунку можливо виключно при звільненні з роботи (а.с. 8-9).

Таким чином, суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що її трудові правовідносини з відповідачем не припинились згідно поданої нею 19.12.2015 року заяви, у зв'язку з відсутністю згоди роботодавця. Такі висновку суду підтверджуються фактичними діями позивача, яка 25.07.2016 року подала відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін 29.07.2016 року.

Наявність трудових відносин між сторонами після 22.12.2015 року підтверджується також наданими суду витягами з табелів обліку робочого часу за період з 01.12.2015 року по 31.07.2016 року (а.с. 33-40), в яких наявні відомості про облік відповідачем працівника ОСОБА_1 до 29.07.2016 року включно.

Крім того, згідно довідки про доходи від 07.10.2016 року, наданої відповідачем, у січні, березні та липні 2016 року ОСОБА_1 здійснювались грошові нарахування, з яких утримувався податок з доходів фізичних осіб та зборів (а.с. 42).

Надана позивачем виписка з її особового рахунку відділення № 1 ПУМБ в м. Полтаві за період з 21.12.2015 року по 15.08.2016 року також містить відомості про здійснення ТОВ «Український рітейл» ОСОБА_1 виплат у грудні, січні, лютому та липні 2016 року. При цьому в судовому засіданні позивач, не оспорюючи факт отримання таких виплат від відповідача, не змогла чітко обґрунтувати яким чином вона сприймала такі виплати від роботодавця з яким, за її твердженням, з 22.12.2015 року в неї були припинені трудові відносини.

Доказом того, що позивач усвідомлювала факт свого перебування у трудових відносинах з відповідачем до 29.07.2016 року, суд визнає подання 25.07.2016 року ОСОБА_1 заяви про звільнення.

Так, 25.07.2016 року позивач ОСОБА_1 подала відповідачу заяву, згідно якої просила звільнити її 29.07.2016 року за згодою сторін, трудову книжку просила вислати їй за адресою: м. Полтава, пров. Рибальський, 20/112 (а.с. 10).

Саме на підставі цієї заяви, отриманої відповідачем, була надана згода на звільнення, та наказом № 263-К від 29.07.2016 року ОСОБА_1, касир торгового залу магазину 02318, 29.07.2016 року звільнена за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 41).

Також судом встановлено, що згідно реєстру поштових відправлень від 29.07.2016 року та відповідної квитанції (а.с. 18-19) на адресу ОСОБА_1 направлена її трудова книжка. Факт отримання вказаного поштового відправлення ОСОБА_1 не оспорювався сторонами, та підтверджується наданням суду ОСОБА_1 копії отриманої трудової книжки.

При цьому твердження ОСОБА_1 про отримання нею іншої трудової книжки спростовуються даними книги обліку трудових книжок, згідно якої 14.10.2013 року під № 3138 від ОСОБА_1 була отримана трудова книжка серії АВ № 637309 (а.с. 20-21), а також копією трудової книжки серії АВ № 637309 наданої суду самою ОСОБА_1 (а.с. 82), з поясненнями про те, що саме цю трудову книжку вона отримала від відповідача рекомендованим поштовим відправленням.

Інші надані позивачем в обґрунтування позовних вимог у якості доказів документи, такі як копія судового рішення у справі № 2-2652/10, копії поштових повідомлень, квитанції про оплату послуг поштового зв'язку, копії різноманітних заяв та листів, відомостей про розгляд звернення ОСОБА_1 прокуратурою (за відсутності даних про внесення відомостей до ЄРДР), копії паспорту, дипломів та сертифікатів позивача, відомості про стан здоров'я батьків, а також копії наказу про звільнення та трудової книжки свідка ОСОБА_3 не стосуються предмету доказування, з огляду на проведення судового розгляду в межах заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2015 року по 29.07.2016 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, 36 КЗпП України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави І. О. Чистик