Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 313/1587/13 Головуючий у 1 інстанції: Нагорний А.О.
№ провадження 22-ц/778/2550/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07" липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бурак А..В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельна Компанія «Економ Плюс» на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельна Компанія «Економ Плюс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна Компанія "Економ Плюс" (далі-ТОВ «ТК «Економ Плюс») про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У позові зазначав, що з березня 2013 року він працював на підприємстві відповідача на посаді директора магазину № 43 в смт Веселе Запорізької області. 04 вересня 2013 року направив поштою до адміністрації товариства заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 17 вересня 2013 року, після цієї дати на роботу не виходив. Згодом дізнався, що наказом № 542 від 23.09.2013 року звільнений з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КзПП.

Посилаючись на вказані обставини, просив змінити причину звільнення на п.1 ст.38 КЗпП, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року позов задоволено частково. Суд змінив підстави звільнення ОСОБА_2 з роботи на п.1 ст.38 КзПП, зобов'язав ТОВ «Економ Плюс» видати належно оформлену трудову книжку з належним записом про звільнення з роботи, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача у розмірі 19 464 грн. 06 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., допустивши негайне виконання рішення на суму 1301 грн. 01 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Торговельна Компанія «Економ Плюс», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року, яким апеляційну скаргу ТОВ «Торговельна Компанія «Економ Плюс» було задоволено, рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволені заявлених вимог у цій справі відмовлено, було оскаржено ОСОБА_2 в касаційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу задоволено частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді, заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з доведеності того, що підстав для звільнення позивача за прогул згідно п.4 ст. 40 КЗпП України у зв»язку з припиненням ним з 18 вересня 2013 року роботи у адміністрації ТОВ«ТК «Економ Плюс» не було, оскільки 17 вересня 2013 року закінчився строк попередження позивача про своє звільнення за власним бажанням, а тому його неявка на роботу у наступний день була правомірною і свідчила про небажання продовжувати трудові відносини. Крім того, в порушення вимог трудового законодавства відповідач своєчасно, а саме, 17 вересня 2013 року, не видав ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку та не здійснив з ним розрахунку.

З вказаними висновками суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що з 15 березня 2013 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТК «Економ Плюс», 04.02.2013 року був переведений на посаду директора магазину № 43 у смт Веселе(а.с.99).

04 вересня 2013 року на адресу роботодавця він направив поштою письмову заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 17.09.2013 року(а.с.10-11), яка була отримана ТОВ «ТК «Економ Плюс» 10.09.2013 року(а.с.12).

Після настання дати, з якої він бажав звільнитися, останній раз вийшов на роботу 17.09.2013 року, з 18.09.2013 року роботу припинив і до виконання своїх обов»язків в подальшому не приступав, що підтверджується актами від 18.09.2013 року, 19, 20,23 вересня 2013 року(а.с.15, 43-46).

19.09.2013 року на адресу ОСОБА_2 була направлена телеграма з вимогою надати пояснення щодо причин неявки його на роботу 18.09.2013 року(а.с.22), а 19.09.2013 року - відповідний лист(а.с.17).

20.09.2013 року ОСОБА_2 поштою на адресу ТОВ «ТК «Економ Плюс» була направлена письмова вимога про здійснення з ним розрахунку у зв»язку з подачею ним 04.09.2013 року заяви про звільнення за власним бажанням та про видачу йому трудової книжки(а.с.18-20).

Наказом № 542 від 23 вересня 2013 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за прогул, датою звільнення вказано 17 вересня 2013 року(а.с.8).

Зазначений наказ, отриманий позивачем 26.09.2013 року, був направлений йому листом від 23.09.2013 року, в якому містилася пропозиція з»явитися до ТОВ «ТК «Економ Плюс» для отримання трудової книжки(а.с.16).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім»ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

Таким чином, попередження про звільнення має бути письмовим, а тому повідомлення за допомогою телефонного зв»язку, на яке посилався позивач, як на додаткове повідомлення ним роботодавця після подання письмової заяви про звільнення, не є належним вчиненням дій щодо попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням.

Встановивши, що у направленій ОСОБА_2 у середу 04.09.2013 року заяві про звільнення він просив звільнити його з 17 вересня 2013 року, суд дійшов помилкового висновку, що двотижневий строк попередження про звільнення сплинув для позивача саме 17 вересня 2013 року, не врахувавши, що передбачених ч.1 ст. 38 КЗпП України поважних причин для звільнення з цієї дати ОСОБА_2 у заяві не навів і на них не посилався.

Між тим, враховуючи територіальну віддаленість місця роботи та проживання ОСОБА_2 із місцезнаходженням керівництва ТОВ « ТК «Економ Плюс» та відсутність законодавчо визначеного початку перебігу двотижневого строку за ст. 38 КЗпП України після отримання попередження про звільнення роботодавцем, відлік вказаного строку у даному випадку наступав із дати здачі листа до установи зв»язку.

За ч.ч.4,5 ст. 241-1 КЗпП України, коли строки (виникнення і припинення трудових прав та обов»язків) обчислюється тижнями, він закінчується у відповідний день тижня.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк . Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день

З урахуванням наведеної норми, обрахунок починається з наступного після 04 вересня 2013 року дня, тобто із 05 вересня 2013 року, тому останнім робочим днем для ОСОБА_2 була середа 18 вересня 2013 року, а не 17 вересня 2014 року, як помилково визнав суд. Відпрацювавши 17 вересня 2013 року, як останній день, наступного дня, тобто 18 вересня 2013 року, позивач не вийшов на роботу, вчинивши тим самим прогул.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз»ясень, викладених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин(наприклад, у зв»язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов»язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП є з»ясування поважності причин відсутності його на роботі.

Оскільки за обставинами справи причиною невиходу ОСОБА_2 на роботу 18 вересня 2013 року була припущена ним помилка в розрахунку закінчення двотижневого строку попередження про звільнення, тобто обставина, яка сталася з вини працівника, а тому ознак поважності, як причина відсутності його на роботі, не містила, підстав для визнання неправильним формулювання причин звільнення відповідачем ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП України не було.

Рішення про звільнення ОСОБА_2 з 17 вересня 2013 року за прогул наказом № 542 від 23 вересня 2013 року було прийнято ТОВ «ТК «Економ Плюс» після направлення на адресу працівника телеграми та листів з вимогами надати пояснення про причини неявки та після отримання заяви ОСОБА_2, направленої ним 20.09.2013 року, в якій наводилися не тільки причини неявки його на роботу 18.09. 2013 року, але й вимоги здійснити з ним розрахунок та видати трудову книжку.

Відповідно до положень ст.ст. 47, 48 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З матеріалів справи вбачається, що письмовий розрахунок нарахованих та зарахованих на банківську картку ОСОБА_2 сум при його звільненні був направлений позивачу разом із копією наказу про його звільнення(а.с.8,55), відповідність дій відповідача вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України, зокрема, при звільненні ОСОБА_2, була предметом проведеної у жовтні 2013 року перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області, яка порушень не виявила(а.с.80-87). При цьому доводи позивача про порушення ТОВ «ТК «Економ Плюс» вимог трудового законодавства при здійсненні з ним розрахунку при звільненні не ґрунтуються на доказах.

За встановленими по справі обставинами, останнім днем, коли ОСОБА_2 вийшов на роботу, було 17 вересня 2013 року, після вказаної дати позивач на роботу не виходив, 18 вересня 2013 року здійснив прогул, і, зважаючи на територіальну віддаленість місця проживання ОСОБА_2 із місцезнаходженням керівництва ТОВ « ТК «Економ Плюс», взагалі до товариства особисто не з»являвся.

За вказаних обставин, зазначивши у наказі № 542 від 23.09.2013 року датою звільнення ОСОБА_2 з посади директора магазину 17 вересня 2013 року, відповідач керувався вимогами п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, відповідно до якої запис про звільнення в трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил, зокрема, у графі 2 зазначається дата звільнення. При цьому днем звільнення вважається останній день роботи, тому доводи позивача про те, що звільнення його відбулося «заднім числом», суд прийняв до уваги безпідставно.

Згідно з п.4.2 названої Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Направлена ОСОБА_2 заява від 20.09.2013 року вимогу про направлення йому трудової книжки поштою не містила.

За матеріалами справи, вимога про направлення трудової книжки поштою була заявлена ОСОБА_2 лише у його заяві від 03.05.2013 року і була виконана відповідачем 19.05.2013 року(а.с.236).

Таким чином, колегія вважає, що за фактичними обставинами справи та виходячи норм трудового законодавства, достатніх правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про зміну формулювання причин його звільнення у суду першої інстанції не було. Заявлені ж позивачем інші вимоги являлися взаємозалежними від вирішення його позову про законність звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку з чим підстав для їх задоволення суд також не мав, а тому рішення по справі, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельна Компанія «Економ Плюс» задовольнити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: