ухвала

іменем україни

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист житлових прав та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що її батьку ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою запорізькою державною нотаріальною конторою від 05 червня 1976 року № 3-2838, належав об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зареєстрована за вказаною адресою з 30 березня 1990 року, що підтверджується записом у домовій книзі та паспортом. За життя батька вони робили перебудову житлових приміщень, проте ввести їх в експлуатацію не встигли. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. ОСОБА_4 була співмешканкою батька та проживала з ним без реєстрації шлюбу з 2009 року, але не постійно. За життя ОСОБА_5 склав заповіт на користь ОСОБА_4 та остання повідомила, що більше не пустить її у житлове приміщення за вищевказаною адресою, та змінила замки. Посилаючись на те, що такі дії відповідача є незаконними, позивач просила суд поновити її житлові права шляхом вселення до вказаного будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року, позов задоволено. Вселено ОСОБА_3 до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою запорізькою державною нотаріальною конторою від 05 червня 1976 року № 3-2838, належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. За життя останній склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_4

Відповідно до копії спадкової справи № 72/2015, відкритої після смерті ОСОБА_5, наданої П'ятою запорізькою державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини.

Також установлено, що спірний будинок придбаний у 1976 році подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася її донька ОСОБА_3, що підтверджується постановою від 07 грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 зареєстрована за спірною адресою та не визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому має передбачене і захищене законом право проживання у ньому.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судів є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується із нормами процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений У праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 47 Конституції Українизакріплений принцип непорушності конституційного права на житло, зокрема ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Судами встановлено та підтверджується копією домової книги та паспорта ОСОБА_3, що з 30 березня 1990 року по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрована у спірному житловому приміщенні.

На момент вселення сім'ї ОСОБА_3 до спірного помешкання останнє перебувало у власності ОСОБА_5, членом сім'ї якого є позивач, й рішення про визнання її такою, що втратила право користування ним не приймалося.

Отже, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦК України правильно визначившись із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, обґрунтовано виходили із того, що право ОСОБА_3 як колишнього члена сім'ї ОСОБА_5, на проживання у спірному будинку передбачено та гарантовано законом, а відповідач чинить їй перешкоди для проживання у цьому будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини, на які заявник посилається у касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак