28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27» (далі - ТОВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27»), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 2002 року проживає разом зі своєю сімʼєю (чоловік та син) у кімнаті АДРЕСА_1 а з 2012 року їх зареєстровано в ній разом із сином. Вказувала, що оскільки, ОСОБА_5, будучи зареєстрованою на вказаній житловій площі, без поважних причин не користуються нею більше шести місяців підряд, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
При цьому, мотивуючи свої вимоги ОСОБА_4, як на підставу своїх вимог, послалась на те, що в разі, коли відповідачка втратить право користування спірним житлом, саме вона, позивачка, матиме право на отримання ордеру на спірне житло.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 не мала правових підстав для звернення до суду із вказаним позовними вимогами, оскільки не є квартиронаймачем.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_2 з 1997 року перебував у статусі гуртожитку третьої особи ТОВ «Київське шляхово-будівельне управління № 27», а, відповідно до Розпоряження Київської міської державної адміністрації від 25 травня

2005 року за № 859 указаний будинок визнаний жилим будинком з загальними квартирами.

У грудні 2002 року ОСОБА_4 була поселена у кімнату НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку без видачі ордера на поселення в гуртожиток.

Відповідно до Договору на проживання у гуртожитку ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27» (без дати і номера) власник гуртожитку надав право ОСОБА_4, як наймачу, право проживання у гуртожитку по АДРЕСА_3 на період з 01 травня 2004 року по 01 травня 2005 року.

По закінченні чинності указаного договору, позивачка з мовчазного погодження власника гуртожитку продовжує проживати в указаній кімнаті НОМЕР_1 (на час розгляду справи - кімната НОМЕР_2) і на час розгляду справи.

Між тим, згідно вище зазначеного Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25 травня 2005 року за № 859, яким указаний будинок визнаний жилим будинком з загальними квартирами, в п. 3 зазначено, що Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація у встановленому законом порядку зобовʼязана видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку.

Встановлено, що ордер на кімнату АДРЕСА_1 був виданий на імʼя ОСОБА_5, яку при намаганні вселитись у зазначену кімнату, позивачка не впустила, мотивуючи свої дії тим, що вона має переважне право на користування цим житлом, та отримання ордеру на нього.

16 жовтня 2007 року відповідачка була зареєстрована у спірному житлі.

Встановлено, що позивачка зверталась до суду з позовом про видачу їй ордера на спірне житло, однак, рішенням Дніпровського районного суду

м. Києва від 02 лютого 2007 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 липня 2012 року зобовʼязано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві здійснити реєстрацію ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_7

21 вересня 2012 року у спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_4 та її малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачка не має права на звернення до суду з указаним позовом, оскільки встановили, що ОСОБА_4 не мала реєстрації в гуртожитку, ордер на спірну квартиру не отримувала.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління № 27», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова В.О. Кузнєцов