У х в а л а

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Попович О.В., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках за кадастровими номерами НОМЕР_2, загальною площею 0,1800 га та НОМЕР_3, загальною площею 0,1800 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; залишити за нею право власності на Ѕ частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1; залишити за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках за кадастровими номерами НОМЕР_2, загальною площею 0,1800 га та НОМЕР_3,загальною площею 0,1800 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати його особистим приватним майном земельну ділянку, площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4; земельну ділянку площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5; будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_1 та залишено без розгляду її позовну заяву в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на спірних земельних ділянках.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року первісний позов задоволено частково.

Залишено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано особистим приватним майном ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4.

Визнано особистим приватним майном ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий ОСОБА_2, та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий ОСОБА_2

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний та зустрічний позов, виходив із того, що жодна із сторін не виявила бажання щодо внесення попередньо грошової суми на депозитний рахунок суду, а відповідач за первісним позовом не дав згоди на стягнення з нього компенсації половини вартості автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

Враховуючи вищевикладене та відсутність належної оцінки дійсної ринкової вартості спірного автомобіля підтвердженої відповідними доказами в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК України, суд дійшов до висновку про те, що поділ спірного автомобіля має бути проведений шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності.

Також суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, кадастрові номери НОМЕР_6 та НОМЕР_7 відповідно, є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки були придбані останнім за його особисті кошти.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1, виходив із того, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було ними придбано під час шлюбу.

Проте повністю погодитись з такими висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували узареєстрованому шлюбі з 3 березня 2012 року по 23 грудня 2014 року, від якого мають дитину - ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1 Право власності на вказаний аавтомобіль зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується відповіддю Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в місті Києві від 18 лютого 2015 року за № 10/71.

10 вересня 2012 року ОСОБА_2 придбав земельні ділянки площею 0,1800 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, кадастрові номери НОМЕР_6 та НОМЕР_7 відповідно. Ціна вказаних земельних ділянок за договорами купівлі - продажу становить 163 тис. грн кожна.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Виключення з зазначених положень визначені ст. ст. 57, 58 СК України.

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно з пп. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За системним аналізом зазначених норм права правовий режим майна, придбаного за час шлюбу визначається не за його цільовим призначенням, а за джерелами його придбання, крім речей особистого користування, та відповідно до часу його набуття.

Так, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, яке знаходиться у подружжя або третіх осіб, враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Не належить до спільної сумісної власності майно набуте одним з подружжя за час шлюбу за власні кошти або до шлюбу.

Відповідно до ст. 58 СК України якщо річ, що належить одному з подружжя дає дохід ( дивіденди), він є власником цього доходу.

Разом з цим, виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя в інтересах сім'ї.

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов висновку про те, що приватне підприємство або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Судом установлено, що ОСОБА_2 з 6 лютого 2009 року, тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1, заснував та є генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю «Веройл».

За період з травня по вересень 2012 року, отримав з каси товариства під звіт 356 800 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Веройл» від 18 серпня 2015 року та відповідними видатковими касовими ордерами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом не враховано, що ОСОБА_1 у підтвердження своїх позовних вимог не було надано суду належних доказів на спростування вказаного відповідачем джерела походження коштів, за які було придбано спірні земельні ділянки, а також на підтвердження того, що ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновок апеляційного суду про те, що спірне майно придбане подружжям за час шлюбу за спільні кошти, зроблений без урахування їх походження та є передчасним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, припустився помилки в застосуванні зазначених правових норм, удавшись до переоцінки доказів, зокрема щодо ненадання ОСОБА_2 доказів про те, що отримані ним на товаристві грошові кошти для придбання спірних земельних ділянок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду не можна визнати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частиною другою ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Попович

В.А. Черненко