Справа № 758/3816/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Ларіонової Н.М.,
при секретарі Калашніковій Л.Д.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Нескоромної Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи і відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність працівника Збройних Сил України та репутацію ОСОБА_3 , відомості, поширені в заяві ОСОБА_2 до Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України; а також зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості за вказаною заявою, а саме: спростувати факти шляхом вибачення та спростування інформації перед колективом військової частини НОМЕР_1 на загальних зборах військової частини; а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , як відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.
Вимоги позову мотивовані тим, що позивач є працівником Збройних сил України (військова частина НОМЕР_1 ), перебуває в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , має практичний досвід роботи на керівних посадах (34 роки), відзначений державними нагородами за бездоганну службу та працю, маю ступінь кандидата військових наук, користується повагою серед колективу і жодних нарікань на його професійну діяльність з боку керівництва чи колег за весь період не було. У березні 2015 року позивачу стало відомо, що за заявою колишнього працівника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 . Військовою прокуратурою Київського гарнізону та Військовою службою правопорядку проводиться перевірка військової частини НОМЕР_1 на предмет того, що позивач разом з керівництвом військової частини НОМЕР_1 входить до злочинного угрупування як такого, що веде агітаційну роботу проти керівництва держави та Міністерства оборони України і в «потрібний період», як зазначає ОСОБА_2 , може зробити державний переворот. Вважає, що таке безпідставне звинувачення в антиконституційній діяльності порушує його честь і позицію як громадянина України, особливо в даний період. Стверджує, що такий наклеп створює «нездорову» психологічну атмосферу, відволікає провідні підрозділи від виконання першочергових завдань, заважає працювати. Більше того, така образлива дезінформація підриває стан здоров`я позивача.Припускає, що це пов`язане з невдоволенням ОСОБА_2 через його цілком законне звільнення з роботи (закінчення дії контракту 31.08.2014 р.). Направляючи такі заяви до правоохоронних та контролюючих органів України, ОСОБА_2 , виражає особистий протест та суб`єктивні припущення, наводить неправдиву інформацію. Від цього страждає весь колектив, оскільки Мезенцев 1.1 виливає бруд на працівників військової частини НОМЕР_1 , і відверто «нечесно» використовує їх, звертаючись до державних органів від імені всіх працівників (чого фактично не було і це доведено результатами перевірки). Внаслідок дій відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 30 тис.грн. та яка, зокрема, виявилася в приниженні його честі, гідності (ділової репутації). Позивач, оцінюючи розмір моральної шкоди обґрунтовується наступним, при ознайомлені із заявою відповідача щодо його діяльності, позивачу стало зле. Неправомірними діями відповідача , позивачем було затрачено дуже багато часу на постійні перевірки, пояснення контролюючим органам. Він втратив спокій, його діловій репутації завдано шкоди, були порушені особисті немайнові права позивача, гарантовані Конституцією України, як недоторканість житла, втручання в особисте та сімейне життя особи, збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної та неправдивої інформації про особу та діяльність без її згоди. Позивач вимагає, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення відповідача за вчинення ним неправомірних дій.
До початку судового розгляду через канцелярію суду позивачем була подана позовна заява в уточненій редакції, за якою позивач просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, відомості про позивача, що поширені в заяві ОСОБА_2 до Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України та Військової служби правопорядку в заяві від 26.11.2014р.; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати не достовірні відомості в заяві, шляхом подання відповідної заяви до Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України та Військової служби правопорядку та спростування інформації перед колективом Центрального науково-дослідного Інституту Збройних сил України на загальних зборах інституту; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.
Уточнена позовна заява обґрунтована наведеними вище обставинами. Стверджує, що поширення зазначеної інформації Відповідачем невизначеному колу осіб мали на меті опорочення честі і гідності та ділової репутації Позивача. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати значну кількість військовослужбовців та працівників Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 .
В судове засідання позивач, яка якого була визнана обов`язковою, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, зі слів представника позивача не може з`явитися в зв`язку із зайнятістю у роботі.
Представник позивача в судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що позивач не є публічною особою та не є державним службовцем, працює в Центральному науково-дослідному інституті Збройних Сил України на посаді провідного наукового співробітника з травня 2010 р. Вказав, що поширення недостовірної інформації відбулося шляхом подання відповідачем заяви до військової прокуратури та оголошення її змісту на загальних зборах колективу, але коли відбулись ці збори, він не знає, оскільки позивач йому не сказав. Вказана заява не була розглянута на загальних зборах, перевірка за нею проведена відповідною службою прокуратури. Після загальних зборів почались чутки про позивача. Представник позивача не заперечує, що відповідач мав право на звернення в порядку Закону України «Про звернення громадян», але вважає, що відповідач зловживав своїм правом, оскільки в своїй заяві виклав недостовірні відомості щодо позивача. Також подав додаткові письмові пояснення, де зазначив, що відповідач знає про те, що кожен понеділок в інституті відбувається доведення до особового складу військової частини НОМЕР_1 у відповідності з наказом № 171 від 26.12.2014 року «Про організацію службової діяльності у 2015 навчальному році». На даному заході, зачитується інформація, що стосується діяльності працівників інституту та подальшої роботи, а саме: доведення до відома наказів, директив, розпоряджень, заяв, скарг (пропозицій) та інших керівних документів до особового складу. Нарада проводиться заступником командира військової частини з наукової роботи. Щодо підтвердження розголошення інформації, викладеної в заяві ОСОБА_2 від 26.11.2014 року, повідомив, що під час доведення вищезгаданої інформації до особового складу військової частини НОМЕР_1 , присутніх було 85% від усього особового складу. Подаючи заяву до контролюючих органів, ОСОБА_2 , знав, що дана інформація таким чином буде поширена серед інших працівників інституту та може підірвати авторитет кожного, чиє прізвище буде вказане в подібній скарзі чи заяві.
Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність вимог позивача.
Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши суду, що відповідач звертався із заявою до прокуратури в порядку законодавства про звернення громадян. Наголосила, що експерт у своєму висновку вказав на те, що всі висловлювання ОСОБА_2 в поданій до прокуратури заяви від 26.11.2014 р. відповідають мовним висловлюванням. Посилалась, що Конституційний суд України в своєму рішенні від 10.04.2003 року визначив право громадян на звернення до правоохоронних органів. Додала, що аналогічний спір вже розглядався Подільським районним судом м.Києва, і 03.02.2016 р. був залишений без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. А тому вважає, що звертаючись до суду з цим позовом в березні 2016 р., позивач пропустив строк позовної давності. Додала, що розповсюджував відомості, викладені в заяві ОСОБА_2 не відповідач, останній лише звернувся із заявою до прокуратури.
Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що 26.11.2014 р. ОСОБА_2 звернувся із заявою до Військового прокурора Київського гарнізону України Вітка В.А. та просив провести перевірку особового складу Центрального науково-дослідного інституту Збройних сил України, в якій про ОСОБА_3 у тексті згадано двічі у таких фрагментах: 1) « ОСОБА_4 створив біля себе «угруповання» зі звільнених генерал-полковників та генерал-лейтенантів (генерал-майорів «угруповання» до себе не підпускає) ... командування сил підтримки ЗСУ (командуючий КСП ОСОБА_3 та його помічники)... Тобто, генерали, які, в основному займали всі основні посади у Міністерстві оборони України та Збрйних Силах України, які можуть встати на визначені посади у «потрібний час» у випадку державного перевороту. Вони щось планують, збирають дані за ЗСУ, МВС, національну гвардію, тощо штатну структуру, кількість особового складу та техніки, проводять агітаційну роботу проти керівництва влади та МОУ тощо»; 2) «По-сьоме, в інституті створена «дисертаційна» команда, яка займається написанням дисертаційних робіт потрібним людям (зараз ці люди входять у «угруповання»), які зовсім не прикладали зусиль до їх написання. Це Міністри оборони України, Начальники Генерального штабу ЗСУ, командувачі та ін., від яких залежала військова діяльність ОСОБА_4 та отримання військових звань ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та багато інших.).».
Згідно з ч.ч.1 - 3 ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.
Положеннями ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно ч.ч.1-2 ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Відповідно до п.15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 2.3 наказу Командира військової частини НОМЕР_1 №171 від 26.12.2014 р. про організацію службової діяльності у 2015 навчальному році, доведення наказів, директив, розпоряджень, заяв, скарг (пропозицій), та інших керівних документів до особового складу щопонеділка з 08.00 до 08.30 заступником командира військової частини з наукової роботи.
Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений Законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався тільки до Військового прокурора Київського гарнізону України Вітка В.А. стосовно перевірки особового складу Центрального науково-дослідного інституту Збройних сил України.
Рішенням Конституційного суду України від 10 квітня 2003 р. у справі №1-9/2003, роз*яснено, що звернення громадян до правоохоронних органів із заявами щодо діяльності службових чи посадових осіб цих органів при виконанні функціональних обов*язків про порушеня їх прав, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.
Сторона відповідача в судовому засіданні наполягав, що відповідач звертався до командування Військової прокуратури з метою реалізації своїх прав, передбачених Законом України «Про звернення громадян».
Вказана обставина підтверджується відповідною резолюцією прокурора на даній заяві, із зазначенням «..в порядку звернення, до вирішення».
Крім того, відповідно до п. 19 вищезазначеної Постанови, суди повинні визначати характер інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно висновку № 8271 від 04.08.2015 р. експертного семантикотекстуального (лінгвістичного) дослідження за заявою ОСОБА_2 , проведений експертом ТОВ «незалежний інститут судових експертиз» Фраймович Л.В. аналіз змісту досліджуваного тексту показав, що його основною темою є критика діяльності керівництва Центрального науково-дослідного інституту Збройних сил України (ЦНДІ ЗС України). Головним об`єктом цієї критики виступає директор вказаної установи Романченко І.С. Особу ОСОБА_3 у тексті згадано двічі у таких фрагментах: 1) « ОСОБА_4 створив біля себе «угруповання» зі звільнених генерал-полковників та генерал-лейтенантів (генерал-майорів «угруповання» до себе не підпускає) ... командування сил підтримки ЗСУ (командуючий КСП ОСОБА_3 та його помічники)... Тобто, генерали, які, в основному займали всі основні посади у Міністерстві оборони України та Збрйних Силах України, які можуть встати на визначені посади у «потрібний час» у випадку державного перевороту. Вони щось планують, збирають дані за ЗСУ, МВС, національну гвардію, тощо штатну структуру, кількість особового складу та техніки, проводять агітаційну роботу проти керівництва влади та МОУ тощо»; 2) «По-сьоме, в інституті створена «дисертаційна» команда, яка займається написанням дисертаційних робіт потрібним людям (зараз ці люди входять у «угруповання»), які зовсім не прикладали зусиль до їх написання. Це Міністри оборони України, Начальники Генерального штабу ЗСУ, командувачі та ін., від яких залежала військова діяльність ОСОБА_4 та отримання військових звань ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та багато інших.).». При дослідженні експерт прийшов до висновку, що фрагменти тексту заяви від імені ОСОБА_2 , від 26.01.2014 на ім`я військового прокурора Київського гарнізону України Вітка В.А. містять висловлювання негативного характеру щодо особи ОСОБА_3 , але ці висловлювання відповідають нормам мовної поведінки в ситуації висловлювання критичних зауважень, звинувачень, вимог та ін. Висловлювання щодо особи ОСОБА_3 , які містяться у заяві від імені ОСОБА_2 від 26.01.2014 на ім`я військового прокурора Київського гарнізону України Вітка В.А., є оціночними судженнями.
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтвердила свій висновок та показала, що у висновку вказана дата заяви ОСОБА_2 як « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки нечітко було видно, але вона досліджувала заяву, яка є предметом розгляду за вказаним позовом.
В зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вищевказаний висновок є експертного дослідження є належним та допустимим доказом у справі.
Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що інформація у висловлюванні відносно особи ОСОБА_3 не є твердженням про факти, а є виключно оціночним судженням, які не є предметом судового захисту. Також не може вважатись негативною, як це роз*яснюється в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року. А тому спростуванню не підлягають.
Відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тим самим, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Представником позивача вказано і на те, що не відповідач оголошував свою заяву, в зв`язку з чим суд погоджується із запереченнями сторони відповідача, що не відповідач розповсюджував відомості.
Між тим, посилання сторони позивача стосовно оприлюднення інформації стосовно ОСОБА_9 на нараді (загальних зборах) особового складу суд, вважає не доведеним, оскільки стороною позивача не надано суду жодних доказів проведення такої наради. Тим самим стороною позивача не доведено суду факту поширення відомостей, викладених в заяві відповідача, що стосуються позивача.
Судом враховані висновки експертизи, де експерт встановив, що висловлювання ОСОБА_2 стосовно особи ОСОБА_3 несуть собою негативний характер, однак відповідають нормам мовної поведінки, а також ці висловлювання є оціночними судженнями.
Показання допитаного в судовому засіданні свідка в боку відповідача - ОСОБА_10 суд не приймає до уваги, оскільки його покази не стосувались предмету судового розгляду та на час правовідносин, що виникли між сторонами він вже не працював в інституті старшим науковим співробітником, оскільки звільнився в 2010 р.
Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що вимоги позивача про визнання недостовірними відомостей, викладених в заяві відповідача від 26.11.2014 р. стосовно позивача, є безпідставними, оскільки його доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на законі, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання відомостей недостовірними, то не підлягають задоволенню і вимоги про спростування таких відомостей та відшкодування моральної шкоди тому, що вони є похідними.
На основі з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню як безпідставні.
При цьому суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду, оскільки відповідно до ст.258 ч.2 п.2 ЦПК України спеціальна позовна давність в 1 рік застосуються лише для вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної в засобах масової інформації.
На підставі викладеного, ст.ст.3, 275, 277, 297, 299 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10 - 11, 5760, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -
В И Р І Ш И В :
В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи і відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова