АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6557/16
Категорія: трудові Доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Кругової С.С., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений неробочий період, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. Позивач просив скасувати наказ про звільнення з роботи, поновити йогона роботі, стягнути з ННЦ «ХФТІ»компенсацію за вимушений прогул та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 90000 гривень.

Посилався на те, на підставі наказу № 707/К від 25 травня 1976 року він був прийнятий на роботу в Національний науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут» (далі - ННЦ «ХФТІ»). 28 січня 2016 року відповідач, порушивши норми законодавства про працю, звільнив його за не існуючі прогули. Вважає, що такі дії роботодавця є наслідком відмови позивача написати заяву про відпустку за свій рахунок у грудні 2015 року.

Відповідач проти позову заперечував.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 вересня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу і просив її задовольнити, представник відповідача ННЦ «ХФТІ» - Сошина О.А. заперечувала проти задоволення скарги, вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Cудовим розглядом встановлено, що згідно наказу №707/К від 25 травня 1976 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ННЦ «ХФТІ» на посаду слюсара-електромонтажника в підрозділ 91-00.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Встановлено також, що позивач був відсутній на робочому місці та на підприємстві ННЦ «ХФТІ» 11 січня 2016 року з 12-00 години до 18-00 години, 12 січня 2016 року з 12-00 години до 18-00 години, 13 січня 2016 року з 12-00 години до 18-00 години.

27 січня 2016 року наказом заступника генерального директора ННЦ «ХФТІ» №18/ОС ОСОБА_1 було звільнено з посади лаборанта фізичної лабораторії 6-го розряду підрозділу 69-00 за п.4 ст.40 КЗпП.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення ОСОБА_1 до відділу кадрів не з'явився, про що було скадено акт №1 від 27 січня 2016 року. Ознайомити позивача з наказом про звільнення також не виявилось можливим, оскільки останній 28 січня 2016 року, після того як отримав трудову книжку залишив будівлю ННЦ «ХФТІ», про що було складено акт. Копія наказу про звільнення була надіслана позивачу поштою.

Звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог ч.1 ст.43 КЗпП України - за попередньою згодою профспілкого комітету, яке було проведено за участю ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами справи та визнається позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин, при його звільненні з роботи був дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством, рішенням профспілкового комітету надано згоду на звільнення ОСОБА_1, отже, відсутні правові підстави для визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд прийняв до уваги як доказ виписку з табелю обліку робочого часу за січень 2016 року, тоді як на переконання позивача цей документ «сфальшований», на правильність висновків суду не впливає. По-перше твердження ОСОБА_1 щодо фальшування цього документу є його суб'єктивною думкою та не підтверджено жодним доказом. По-друге, факт відсутності позивача на роботі без поважних причин підтверджено іншими письмовими доказами, які були досліджені судом першої інстанції і достовірність яких позивачем не спростована, зокрема: Актами від 11 січня 2016 року №1, від 12 січня 2016 року №2 та від 13 січня 2016 року №3 за підписами трьох працівників установи - начальника відділу 69-00, профорга відділу 69-00, заступника начальника відділу 69-00.

Не спростовується позивачем і той факт, що на пропозицію відповідача надати пояснення щодо причин відсутності на роботі відповідно до приписів ч.1 ст.149 КЗпП України, він відмовився.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на упереджене ставлення та тиск з боку керівництва у зв'язку з його небажанням писати заяви про роботу в режимі неповного робочого тижня та про відпустки за власний рахунок, а також на підроблення його підпису в заявах щодо дозволу працювати неповний робочий тиждень, не знайшли свого підтвердження, тому не заслуговують на увагу.

Слід зазначити і те, що ОСОБА_1 27 лютого 2015 року вже притягувався до дисциплінарної відповідальності за прогули, за що Наказом №358/К йому було оголошено догану. Це стягнення відповідно до ст.151 КЗпП України не зняте.

Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації моральної шкоди.

Вищенаведене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень вимог закону при прийнятті оскаржуваного рішення, а отже таке є законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: