АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Борденюк В.В.
№ 22-ц/796/7484/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, компенсації втрати частини заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернулася до Святошинського районного суду з позовом до Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - ДП «ДНДІАСБ» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), у якому посилаючись на невиплату їй при звільненні компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3432 грн. 99 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, в сумі 1778 грн. 28 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 83148 грн. 24 коп. та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ДНДІАСБ» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_1 11279 грн. 80 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і 65 грн. 27 коп. компенсації позивачу втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а всього 11345 грн. 07 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що суд дійшов помилкового висновку про належне виконання відповідачем ст. 116 КЗпП України щодо повідомлення працівника про виплату йому всіх сум, що належать при звільненні, оскільки законодавство не передбачає можливості повідомлення працівника про настання будь-яких подій у інший спосіб відмінний від письмового.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

В судове засідання з'явилась представник відповідача ДП «ДНДІАСБ» ЛорткіпанідзеТ.М., повноваження якої були перевірені на підставі оглянутого судом оригіналу довіреності, разом з тим представник відповідача відмовилася долучати її до матеріалів справи, у зв'язку з чим судом була оголошена перерва для надання представнику відповідача часу для здійснення фотокопіювання довіреності. Проте, представник відповідача в судове засідання для продовження судового розгляду не з'явилася, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 18 липня 2011 року позивач працювала на посаді головного бухгалтера в ДП «ДНДІАСБ» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

З 17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 24-к від 17 жовтня 2014 року.

Із наявного у матеріалах справи видаткового касового ордеру підприємства від 26 грудня 2014 року вбачається, що згідно із платіжною відомістю підприємства № 212 від 26 грудня 2014 року, ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3432 грн. 99 коп. і того ж дня повідомлено її про це телефонограмою.

ДП «ДНДІАСБ» виконало свій обов'язок щодо повного розрахунку з ОСОБА_1 після її звільнення 26 грудня 2014 року, тобто затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_1 склала 70 днів.

Суд першої інстанції, встановивши факт затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 на 70 днів, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення із ДП «ДНДІАСБ» на користь позивача 11279 грн. 80 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 65 грн. 27 коп. компенсації позивачу втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нормами ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 pоку у справі № 6-44цс13 та від 22 січня 2014 pоку у справі № 6-159цс13.

Суд першої інстанції правильно застосував наведені норми закону та дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 11279 грн. 80 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 65 грн. 27 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з 17 жовтня 2014 року по 26 грудня 2014 року.

Розмір середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу працівника судом вірно обчислено з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року, а компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати з урахуванням положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не виконання відповідачем положень ст. 116 КЗпП України щодо обов'язку повідомлення працівника у письмовій формі про нараховані суми, належні йому перед виплатою при звільненні та можливість їх отримання в подальшому, є підставою для стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 26 г7рудня 2014 по 17 березня 2016 року включно, виходячи з наступного.

Так, дійсно ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Разом з цим, встановлені ст. 117 КЗпП України заходи визначаються як один із видів відповідальності власника (підприємства) перед працівником, підставою такої відповідальності відповідно до зазначеної норми є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З матеріалів справи вбачається, що свій обов'язок, визначений ст. 116 КЗпП України, по розрахунку з ОСОБА_1 відповідач виконав 26 грудня 2014 року, що підтверджується наданими до суду відомостями та 26 квітня 2014 року підприємство сплатило платіжними дорученнями від 26 грудня 2014 року № 4057 та № 4058 відповідні податки до УДК у Солом'янському районі м. Києва та в Пенсійний Фонд у Солом'янському районі м. Києва.

Позивачем до матеріалів позовної заяви був наданий розрахунковий листок ДП «ДНДІАСБ» за жовтень 2014 року, в якому зазначено про нарахування ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 26 днів у розмірі 4189 грн. 64 коп., зазначені суми утриманих податків в загальній сумі 756 грн. 65 коп. та вказано про наявність заборгованості по підприємству на кінець місяця в сумі 3432 грн. 99 коп. (а.с.14).

Тобто, позивач була обізнана про суми, які їй підлягали виплаті від підприємства при звільненні та з матеріалів справи вбачається, що спору між сторонами про розмір сум, які підлягали до виплати, не було.

Про факт перерахування грошових коштів позивач була повідомлена телефонограмою, однак позивач для отримання вказаних грошових коштів до підприємства не з'явилась.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції що з 26 грудня 2014 року відсутня вина підприємства у затримці повного розрахунку ОСОБА_1 при її звільненні, так як остання була повідомлена про факт депонування її коштів на рахунок, однак не скористалася своїм правом їх отримати.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, а відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: