Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1157/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

05.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 3 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що з 10 червня 2014 року працювала директором Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Наказом № 645 від 18 листопада 2015 року вона була звільнена з роботи у звязку з виходом на пенсію, яка перешкоджає виконанню роботи, згідно ст. 39 КЗпП України. Вказану заяву нею написано під психологічним тиском, який з 5 травня 2015 року вчиняли щодо неї комерційний директор Генеральної дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_4, генеральний директор ОСОБА_3 та керівник кадрової служби ОСОБА_5, які в телефонних розмовах та при особистих зустрічах вимагали від неї написати заяву про звільнення, погрожували провести перевірку. У звязку з хворобою 25 серпня 2015 року їй встановили ІІІ групу інвалідності. Згідно довідки Кіровоградської обласної МСЕК їй протипоказане нервове перенавантаження. З огляду на вчинюваний на неї тиск та хворобу вона була змушена написати заяву про звільнення у звязку з виходом на пенсію. У неї загострилось захворювання і вона змушена була 20 листопада 2015 року звернутись до Бобринецької районної лікарні за медичною допомогою. Цього ж дня вона дізналась про існування наказу про її звільнення. Вимушений прогул на час звернення з позовом склав один місяць.

21 січня 2016 року позивач уточнила та доповнила позовні вимоги вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, яка полягає у порушенні усталеного порядку життя та звичних звязків, відчуттям приниження та несправедливості, душевних стражданнях, необхідністю змінювати звичний спосіб життя, погіршення мікроклімату в її сімї, яким не може приділяти уваги в колишньому обсязі. Остаточно просила суд:

поновити її на посаді директора Кіровоградської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта»;

стягнути з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на її користь середній заробіток за час висушеного прогулу, починаючи з 20 листопада 2015 року і до дня поновлення на роботі;

стягнути з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на її користь компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 27560 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 3 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повністю.

Додатковим рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь держави стягнуто судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Суд неповно зясував обставин, що мають значення для справи а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема суд не дав оцінки непрозорості здійснення відповідачем господарської діяльності. Укладення ряду господарських договорів є збитковими для відповідача на що вона неодноразово вказувала керівництву та що стало причиною виниклого між нею і керівництвом конфлікту. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні її клопотання про витребування доказів, які на її думку підтверджують ці обставини. Суд не врахував при ухваленні рішення показання свідків позивача і дав їм невірну оцінку, в порушення принципу рівності надав перевагу показанням свідків відповідача над показаннями свідків позивача. Свідки відповідача не могли повідомити суду всі відомі їм обставини справи так, як вони продовжують працювати у відповідача і побоювалися за свою подальшу долю. Висновок суду про неможливість задоволення позову через непредявлення нею окремих вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення дії трудового контракту є невірним.

Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначено, що суд першої інстанції в повному обсязі зясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надав у своєму рішенні належну оцінку доказам. Вважає, що суд обґрунтовано і правильно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування документів у відповідача про його господарську діяльність. Крім того заперечив вчинення тиску на позивача з боку керівництва відповідача задля спонукання її до звільнення. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстації скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_7 заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_3, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки), в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши докази, якими обґрунтовано вимоги і заперечення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Суд першоії інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що 10 червня 2014 року між Українським державним підприємством поштового звязку «Укрпошта» та ОСОБА_2 укладено контракт з керівником Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» за умовами якого наказом № 523/к від 10.06.2015 року ОСОБА_2 було призначено на посаду директора Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» на строк з 10 червня 2014 року по 9 червня 2015 року включно (а.с.75-84).

26 травня 2015 року між Українським державним підприємством поштового звязку «Укрпошта» в особі в.о. генерального директора - ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду до контракту від 10 червня 2014 року з керівником Кіровоградської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», якою внесено зміни до контракту, а саме продовжено його дію до 09.06.2016 року (включно) (а.с.85). Наказом виконуючого обовязки генерального директора Українського державного підприємства поштового звязку ОСОБА_3 «По особовому складу» № 282/к від 27 траня 2015 року продовжено дію контракту з ОСОБА_2 на посаді директора Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» до 9 червня 2016 року (включно) (а.с.86).

Згідно п.п. г) п. 24 вказаного Контракту він припиняється з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Підпунктом б) п. 26 Контракту передбачено право працівника звільнитися за власною ініціативою (розірвати контракт) у разі хворобиабо інвалідності, які перешкоджають виконанню обовязків за контрактом та з інших поважних причин.

Згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ №865723 від 25 серпня 2015 року ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності з 25 серпня 2015 року внаслідок загального захворювання, визначено обмеження щодо умови та характеру праці: нервове навантаження в несприятливих умовах. За фахом працювати не протипоказано (а.с.14).

ОСОБА_2 призначена пенсія, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № серії ААІ №380642 (а.с.91).

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 власноруч написала заяву від 5 листопада 2015 року в якій вона просить відповідача по справі звільнити її з роботи в звязку з виходом на пенсію за інвалідністю 20 листопада 2015 року. До заяви додала довідку МСЕК серії 10 ААВ №865723 (а.с.87).

Наказом виконуючого обовязки генерального директора Українського державного підприємства поштового звязку ОСОБА_3 «По особовому складу» № 645/к від 18 листопада 2015 року на підставі ст.39 КЗпП України, п.п. г) п.24 Контракту з керівником Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 10 червня 2014 року, заяви ОСОБА_2 від 5 листопада 2015 року, довідки МСЕК серії 10 ААВ №865723 від 25 серпня 2015 року, ОСОБА_8, директора Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта», звільнено з роботи з достроковим припиненням дії контракту 20 листопада 2015 року на її вимогу у звязку з виходом на пенсію по інвалідності відповідно до статті 39 КЗпП України.

На вказаний наказ № 645/к від 18 листопада 2015 року позивачем власноручно накладено резолюцію відділу кадрів: «ВК до виконання».

20 листопада 2015 року позивач отримала трудову книжку із відповідним записом про звільнення, з нею проведено остаточний розрахунок при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердила доказами факт написання і подання нею заяви про звільнення під тиском з боку відповідача, наказ про звільнення не оскаржила. Суд дійшов висновку, що звільнення позивача проведено у відповідності до вимог законодавства.

Право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджуєтья гарантоване ст. 43 Конституції України.

Цією ж статтею Конституції забороняється використання примусової праці.

За змістом ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до приписів ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору зокрема є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Згідно ч.1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 12 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Підстави звільнення від доказування встановлені ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись до суду, позивач погоджувалася, що відповідач мав формальні підстави для її звільнення за ст. 39 КЗпП так, як факт її хвороби та спричинила інвалідність і встановлення певних обмежень умов праці підтверджена документально, крім того вона подала відповідачу власноруч написану заяву про звільнення з цих підстав.

Проте позивач доводила, що її волевиявлення на розірвання контракту та припинення трудових відносин з відповідачем не було вільним, а являлося наслідком систематичного тривалого психологічного тиску з боку керівництва відповідача.

На підтвердження цих обставин позивач просила суд витребувати у відповідача докази, а саме документи про господарську діяльність відповідача, які на думку позивача доводять непрозорість та неефективність такої діяльності та проти якої вона неодноразово виступала.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні даного клопотання позивача так, як такі документи не стосуються предмету спору.

Мотиви вчинення роботодавцем будь-якого тиску на працівника задля його звільнення правового значення для вирішення спору не має так, як правове значення має сам факт наявності такого тиску, відсутність вільного волевиявлення працівника на розірвання трудового договору, невідповідність волевиявлення його внутрішній волі.

Доводячи підстави предявлено позову, позивач послалася на показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які пояснили суду, що неодноразово були присутніми при телефонних розмовах ОСОБА_2 з керівником кадрової служби ОСОБА_12, яка вимагала від позивача написати заяву про звільнення.

Як вбачається з показань свідків, вони особистої участі в таких розмовах не приймали. Самі ж розмови здійснювалися по телефону. Про особу абонента, з яким вела розмови позивач, та суть цих розмов їм відома зі слів ОСОБА_2, а отже вони сприймали інформацію про ці події не безпосередньо. Отримана ними інформація є вторинною (наслідком її субєктивного сприйняття і обробки позивачем), що впливає на оцінку її достовірності та точності.

До того ж показання цих свідків не підтверджено з іншими доказами.

Крім того керівник кадрової служби ОСОБА_12 не являється особою, яка наділена правом здійснювати звільнення працівників з роботи, а тому будь-які її вимоги з приводу звільнення позивача не могли мати реальних правових наслідків для останнього і могли бути оскаржені до керівника підприємства.

Доказів того, що аналогічного змісту вимоги їй висував виконуючий обовязки генерального директора УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_3 чи комерційний директор ОСОБА_13 позивач не надала.

Відповідач факти психологічного тиску на позивача не визнав.

Колективний лист працівників Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 10 листопада 2015 року Міністру інфраструктури України та Премєр-міністру України також не являється докази здійснення тиску на позивача оскільки не містить посилання на будь-які факти.

Крім того, як вбачається із справи, у вказаний позивачем період (з 5 травня по 5 листопада 2015 року), а саме 26 травня 2015 року, між сторонами по справі було укладено додаткову угоду до контракту від 10 червня 2014 року з керівником Кіровоградської дирекції УДППЗ «Укрпошта» згідно якого дію трудового контракту щодо роботи ОСОБА_2 на посаді директора Кіровоградської дирекції було продовжено до 9 червня 2016 року (а.с. 85, 86).

В цей же період до позивача будь-які заходи дисциплінарного характеру відповідачем не застосовувалися, її діяльність на посаді не була предметом особливої перевірки з боку відповідача.

Таким чином позивач не надала суду достовірних та достатніх доказів на підтвердження здійснення на неї тривалого психологічного тиску та відсутності її вільного волевиявлення на звільнення.

Сама по собі та обставина, що внаслідок прийняття ліків загострився емоційний стан позивача не може бути підставою для задоволення позову з зазначених в ньому підстав.

Крім того, як вбачається з пояснень позивача вона хворіла до звільнення. На час звільнення вона також зверталася за отриманням медичної допомоги, що давало їй підстави вважати наявними перешкоди у виконанні роботи та спонукало до написання заяви про звільнення.

Недоведеність позивачем порушення її трудових прав при звільненні та заподіяння моральної шкоди унеможливлювала задоволення її позовних вимог.

Таким чином ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в наслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 3 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: