АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. при секретарі Чумаченко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деревянко ВікторіяВікторівна про визнання удаваним договору позики і недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. про визнання удаваним договору позики і недійсним договору іпотеки.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що під час розгляду справи, суд першої інстанції не прийняв до уваги покази свідків, які повідомили суду, що кошти в позику йому були надані ОСОБА_5 Від ОСОБА_3 коштів не отримував.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст. 235 ЦК України виходив з того, що позивач не довів обставин за яких вважав правочин удаваним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як слідує з матеріалів справи 15.03.2013 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 951 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становить еквівалент 7 000 доларів США, строк повернення визначено до15.04.2013 року.

В день укладення договору позики - 15.03.2013 року між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно якого позивач, як іпотекодавець, передав відповідачу, як іпотекодержателю для забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 15.03.2013 року, в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Після укладення договору позики та договору іпотеки між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до договору позики, договори про внесення змін до договору іпотеки.

17.09.2013 року за договором про внесення змін до договору позики пункт 1 договору позики викладено в новій редакції, згідно з яким позивач позичив у відповідача 95 916 грн., що становить 12 000 доларів США, строком до 15.10.2013 року. Відповідно до змін договору позики, викладених в договорі від 19.11.2013 року, ОСОБА_2 позичив 159 860 грн., що становить 20 000 доларів США, строком до 15.12.2013 року.

16.01.2014 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору позики та договорів про внесення змін та доповнень, згідно якої сторони визначили та затвердили загальну суму заборгованості - 159 860 грн., що становить 20 000 доларів США, зазначену суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 15.02.2014 року. В пункті 4 цієї додаткової угоди вказано, що у разі, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення а також пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення платежу.

22.01.2014 року укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно якого позивач позичив 199 825 грн., що становить 25 000 доларів США, строком до 15.03.2014 року. Сторони підтвердили, що вказана сума позики є повною і остаточною сумою заборгованості.

Такі ж зміни та доповнення були внесені і до договору іпотеки, укладеному між сторонами 15.03.2013 року.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Договір позики був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.1-6 ст.203 ЦК України.

Договір позики був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Обставин того, що договір позики був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили судом не встановлено. Про вчинення іншого правочину свідки таких показів також не надали.

Договір іпотеки від 15.03.2013 року був належним чином підписаний сторонами, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1151.

Отже, підписавши договір іпотеки,сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови, які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те, що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначали умови договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки, оскільки загальні вимоги, передбачені ст.ст. 203,215 ЦК України додержання яких є необхідним для чинності правочину мали місце при укладенні спірного договору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді