Справа № 129/2180/14-ц Провадження № 22-ц/772/1903/2016Головуючий в суді першої інстанції Швидкий О. В.
Категорія 27Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів Вавшка В.С., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Маркевич Я.С.,

за участю представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

07 серпня 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд із позовною заявою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 травня 2013 року він позичив ОСОБА_4 20 000 грн. на підтвердження чого нею написана розписка. Вказані кошти ОСОБА_4 зобов'язувалася повернути 10 червня 2013 року.

17 червня 2014 року ОСОБА_6 надіслав ОСОБА_4 письмову вимогу про повернення коштів, однак його усні та письмові звернення були залишені без реагування, а кошти у визначені розпискою та законодавством строки не були повернені.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року провадження у справі було зупинено до залучення у справі правонаступника.

23 квітня 2015 року провадження у справі було відновлено, правонаступником померлого позивача визнано його дружину - ОСОБА_5.

17 липня 2015 року представник позивача ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_4 36 726,9 грн. (сума основного боргу - 20 000 грн., 3 % річних - 1 272,32 грн., сума індексу інфляції - 15 454, 58 грн.), витрати на правову допомогу, оголошення в газеті про розгляд справи та судовий збір.

Заочним рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області 15 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю.

З таким рішенням суду ОСОБА_7 не погодилась і оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_3, після перегляду та залишення без задоволення її заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційні скарзі ставиться питання про скасування заочного рішення та відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

На переконання скаржника, розписка оформлена з порушенням норм законодавства, що регулюють дані правовідносини, а саме ст. ст. 207, 208 ЦК України, оскільки була підписана лише відповідачем та не вказує про наявність укладення договору позики, а лише свідчить про сам факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за позикою, проте не містить змісту самих умов правочину, який за своєю природою є двостороннім правочином та повинен фіксувати волю та наміри обох сторін. А тому сторонами не дотримано обов'язкової письмової форми договору позики.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦПК України зобов'язання взагалі були припинені смертю особи, оскільки ОСОБА_6 помер у 2014 році.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представників сторін у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на суб'єктивних висновках, які не відповідають встановленим по справі на обставинам.

Судом встановлено, що 31.05.2013 року ОСОБА_4 ОСОБА_6 була надана позика в сумі 20 000 грн., яку вона зобов'язалася повернути до 10.06.2013 року про що нею надана ОСОБА_6 розписка (а. с. 8).

Письмова вимога, направлена ОСОБА_6, про повернення йому коштів відповідачем залишена поза увагою (а. с. 9-120).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначеними нормами закону спростовуються посилання скаржника щодо неотримання коштів, оскільки розписка є доказом передачі грошової суми позичальнику.

Застосування наведених положень норм законодавства у такий спосіб знайшло своє відображення в існуючій судовій практиці при вирішенні конкретної категорії справ, і зокрема у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс 13.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права в частині кваліфікації правочину, а зобов'язання було припинено смертю первісного позивача ОСОБА_6 також є безпідставними.

Згідно зі ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до положень ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємицею належних померлому, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, майна, прав та обов'язків є ОСОБА_5, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а. с. 58-79).

Відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України, на яку посилається апелянт, зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов'язане з особою кредитора. До таких зобов'язань відносяться зокрема зобов'язання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

З наведеного вбачається, що право вимоги сплати заборгованості за договором позики не є особистим немайновим правом чи таким, що нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, а тому успадковується спадкоємцями - правонаступниками померлого кредитора.

Колегія суддів враховує також і той факт, що відповідачем ОСОБА_4 22 жовтня 2014 року до Гайсинського районного суду із посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 201 ЦПК України було подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку зі смертю позивача до залучення у справі спадкоємця (а. с. 38), що саме по собі свідчить про те, що відповідачем визнається правонаступництво у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В свою чергу скаржником не спростовано факту отримання у борг 20 000 грн. у позивача, а також не надано доказів на підтвердження повернення цих коштів позивачу, а тому викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: