Справа № 357/3413/16-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/3365/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 06.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого Мережко М.В.

Суддів- ОСОБА_2.,ОСОБА_3.,

Секретар Тимошевська С.І.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного орендного сільськогосподарського підприємства « Сидори» , 3-я особа державний реєстратор реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05 серпня 2013 року між ним та ПОСП «Сидори» укладено договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,853 га, кадастровий номер :04:011:0031, яка розташована на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області .

Договір оренди 22 січня 2015 року зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_5 за № 18839751.

Як зазначає позивач , відповідно до п.10 укладеного договору розмір орендної плати переглядається один раз на 2 роки за взаємною згодою сторін, що суперечить вимогам Податкового кодексу України, згідно яких розмір орендної плати на земельні ділянки встановлюється в договорі оренди, а річна сума платежу не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки, тобто, розмір орендної плати повинен переглядатися щорічно. Отже, під час укладення договору були допущені порушення вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі» щодо істотних умов договору оренди, а саме: щодо розміру орендної плати та її щорічної індексації.

Як зазначає позивач, він отримав орендну плату вдвічі меншу, ніж передбачено законом, а відповідно державою отримано вдвічі менше податків. На підставі ст.ст.203, 215 ЦК України договір оренди є недійсним, оскільки його зміст суперечить актам цивільного законодавства, тому позивач , з урахуванням уточнень до позову просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та ПОСП «Сидори» 05 серпня 2013 року, зареєстрований 22 січня 2015 року за № 18839751, та скасувати державну реєстрацію цього договору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі зазначав , що суд першої інстанції неповно дослідив обставини ,що мають значення для справи ,зокрема, що позивач наполягав на тому , що п. 10 договору не відповідає вимогам законодавства , а тому висновок суду є невірним .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції , позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 2,853 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( а.с. 11)

Між ОСОБА_4 /орендодавець/ та Приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Сидори» в особі директора ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту /орендар/, 05 серпня 2013 року було укладено договір оренди землі № 7, предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 2,853 га в межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району, кадастровий номер :04:011:0031, яку орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір укладено строком на 10 років ( а.с. 13-15)

Договір зареєстровано реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 22 січня 2015 року, про що внесено запис за № 8488175 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, рішення про державну реєстрацію № 18839751 ( а.с.12)

Крім того , 05 серпня 2013 року між сторонами договору було підписано акт прийманняпередачі орендованої земельної ділянки ( Додаток до договору оренди № 7 від 05.08.2013 року а.с. 15) .

За ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст.13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості /ст.627 ЦК України/.

За положеннями ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На час укладення договору оренди, частиною першою статті 15 Закону України Про оренду землі були встановлені такі істотні умови для договорів оренди землі: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

умови збереження стану об'єкта оренди;

умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

відповідальність сторін;

умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

За змістом ст.21 Закону «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди /крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України/.

Умовами договору оренди, який укладено між сторонами по справі, передбачено /п.6/, що орендна плата нараховується та видається орендарем згідно чинного законодавства в розмірі не менше 3 % від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 1381,44 грн. /нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 46048,00 грн./( а.с. 13) .

Відповідно до п.п. 7-10 договору оренди, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі, без урахування індексів інфляції.

Орендна плата видається у такі строки до 31 грудня поточного року.

Розмір орендної плати переглядається один раз на 2 роки за взаємною згодою сторін /п.10/.

Згідно положень ст.289 Податкового Кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Доводи апелянта ОСОБА_4 , про те, що згідно норм Податкового кодексу України розмір орендної плати за земельні ділянки встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3% нормативної грошової оцінки землі, і тому на його думку, розмір орендної плати повинен переглядатися щорічно, тоді як в договорі оренди передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на два роки за взаємною згодою сторін, є безпідставними .

Як зазначено вище ,величина коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, розраховується уповноваженим органом щорічно.

Умовами оспорюваного договору оренди земельної ділянки , обчислення розміру орендної плати за землю поставлено в залежність від коефіцієнтів індексації вартості землі, розмір орендної плати складає 3 % від грошової оцінки земельної ділянки.

Отже умови укладеного між сторонами договору оренди землі щодо розміру орендної плати та іі їндексації в залежності від коєфіцієнту індексації, визначеного законодавством, повністю відповідають вимогам закону.

Згідно довідки Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, станом на 2013 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2,85 га становила 46 048 грн. з врахуванням коефіцієнта індексації 3,2; 2014 рік - 46048 грн. з врахуванням коефіцієнта індексації 1,0; 2015 рік -100 999,55 грн. з врахуванням коефіцієнта індексації 3,997 та 1,756 ( а.с. 16).

Згідно наданої відповідачем ПОСП «Сидори» довідки від 05 квітня 2016 року № 29, орендодавцю ОСОБА_4 орендна плата нарахована: в 2013 році 2 425 грн., виплачено за відрахуванням податків 2 063 грн.; в 2014 році нараховано 2 425 грн., виплачено 2 065 грн.; в 2015 році нараховано 3 030 грн., що відповідає розрахунку, який додано до позовної заяви, виплачено за вирахуванням податків 2 530 грн.; в 2016 році виплачено аванс 1 000 грн. ( а.с. 39)

Щодо виплати орендної плати за 2015 рік у вказаному вище розмірі, то відповідачем надано також копії списків на виплату готівки згідно договорів оренди за 2015 рік.( а.с. 22-29)

Проти вказаних обставин позивач не заперечував.

Отже, як встановлено судом першої інстанції, згідно умов договору оренди позивачу ОСОБА_4 щорічно нараховується орендна плата у розмірі не менше 3 % нормативної грошової оцінки землі, величина якої повязується з коефіцієнтами індексації, розрахованими згідно норм діючого законодавства.

Доводи апелянта не невідповідність вимогам закону п. 10 договору,є безпідставними, висновків суду першої інстанції не спростовують.

що це є додатковою можливістю сторін за взаємною згодою узгодити орендну плату.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів того, що при укладенні оспорюваного договору оренди допущено порушення вимог діючого законодавства щодо істотних умов договору, а саме: встановлення розміру орендної плати та її щорічної індексації, не надано таких доказів і до апеляційної скарги .

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору оренди сторонами дотримано вимоги ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 01 січня 2013 року , чинній на момент укладання договору 05 серпня 2013 року ) щодо зазначення такої істотної умови як орендна плата із зазначенням її розміру та індексації .

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

При розгляді справи суду не надано доказів, що при укладенні договору оренди земельної ділянки були порушені права позивача.

Отже висновок суду першої інстанції , що підстави для захисту прав позивача шляхом визнання недійсним договору оренди відсутні, є вірним.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 21.01.2015 року № 6-215цс14 та від 25.12.2013 року № 6-94цс13.

При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а відтак однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку із його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову і визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Відповідно до п. п.7.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Судом вірно встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди, тому підстави для визнання його недійсним відсутні .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 303 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів , -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді