Справа № 758/2844/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що починаючи з 01.09.2010 року по теперішній час вона працює в системі житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва.

Зазначає, що так як вона потребувала житла поблизу до місця своєї роботи, наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 23 листопада 2010 року № 138 їй була надана в користування квартира АДРЕСА_1. Такий наказ було видано даним підприємством, оскільки на той час воно було обслуговуючою організацією та тримало на балансі вказаний будинок, де розміщена квартира.

Посилається на те, що на даний час Подільська адміністрація, проводить агресивну кампанію з виселення всіх мешканців цього будинку, чим на її думку не визнає також і її право на житло, яке вона займає.

Звертає увагу суду на те, що до переїзду за спірною адресою, вона проживала в селі Калитинка Шаргородського району Вінницької області, участі в приватизації державного житлового фонду не приймала, іншого житла, крім спірної квартири в місті Києві не має.

Наголошує на тому, що спірну квартиру вона зайняла не самоправно, а на підставі Наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 23 листопада 2010 року № 138.

На підставі вищевикладеного, а також посилаючись на ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, Лист Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26.05.2001 року звертається з даним позовом до суду та просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позивачка в судове засідання не з'явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, в прохальній частини своєї позовної заяви остання заявила клопотання згідно якого просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надійшла заява, відповідно до якої останній просить розглядати справу без участі представника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивачки та представника відповідача, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2010 року дійсно є працівником житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва, що об'єктивно підтверджується наданою суду копією трудової книжки.

23.11.2010 року Наказом Генерального директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», Скіп»ян І., № 138, працівнику КП «Введенське» ОСОБА_1 було надано дозвіл на проживання та сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1, з оплатою за фактичне проживання родиною з однієї особи.

Проаналізувавши зміст правовідносин, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання норм ЖК України, зокрема ст.ст. 9, 51, 53, 58, 61, а також до них підлягають застосуванню норми прямої дії, якими є ст. 47 Конституції України.

Так, стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Зі змісту статті 53 ЖК України вбачається, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

За приписами статей 58, 61 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення…

Судом встановлено, а відповідачем в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що незважаючи на вселення позивачки до спірної квартири, яке суд визнає законним, оскільки воно відбулося на підставі рішення організації в якій позивачка працює, відповідачем незважаючи на вимоги вищезазначених норм чинного житлового законодавства України, не було видано їй ордер на квартиру АДРЕСА_1, що в свою чергу позбавило її можливості укласти відповідний договір найму жилого приміщення, відповідно до вимог ст. 61 ЖК України та набути де-юре право користування ним, за наявності такого права де-факто.

Аналогічну правову позицію про набуття особою права на жиле приміщення з моменту його законного надання, також було висловлено Верховним Судом України в своєму листі від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)».

Крім того, судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що до моменту вселення до спірної квартири, позивачка проживала в будинку в селі Калитинка Шаргородського району Вінницької області який звільнила у зв'язку із переїздом за місцем роботи, участі в приватизації державного житлового фонду не приймала. Іншого житла у позивачки, крім спірної квартири, немає.

Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, судовому розгляду підлягають спори пов'язані з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено законність вселення позивачки до спірного жилого приміщення і користування ним та належного виконання усіх обов'язків наймача визначених нормами ЖК України, а також не видання їй ордеру відповідачем на вказане жиле приміщення, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права користування жилим приміщенням є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, у зв'язку з чим може бути застосований судом.

Також суд виходячи з роз'яснень наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» та виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, вважає доведеними посилання позивачки про належність відповідача в даній справі, а саме Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу який наділений правом видачі відповідних ордерів на жилі приміщення.

За приписами статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 51, 53, 58, 61 ЖК України, ст. 16 ЦК України, Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, Листа Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право) від 26.05.2001 року, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57, 60, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко