Справа № 758/8383/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарі - Ковальчуку О. С., Лемішко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення частки у спільному майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, про визначення частки у спільному майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати, ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 31.01.2004 р., після смерті якої відкрилася спадщина, заведена спадкова справа № 66/2004.

Прийняла спадкове майно відповідно до заповіту, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 20.07.1998 р., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1298.

28.12.2009 р. вона отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_4, державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2697 на спадкове майно, що складається з 32/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_2. помер чоловік її матері, - ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 10.08.2014 р.

Шлюб між ним та її матір'ю було зареєстровано 19.10.1958р. та тривав до смерті її матері.

ОСОБА_5 не був її батьком, тому вона не є його спадкоємицею.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яку прийняла ОСОБА_2, його спадкоємиця за заповітом, спадкова справа № 481/2014.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого ОСОБА_6, державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-285, ОСОБА_2 отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, жилою площею 41.2 кв.м..

Зазначена квартира була зареєстрована на ім'я ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13.01.1999 р., згідно з розпорядженням (наказом) від 07.12.1998 р. за № 767-С та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і записано у реєстрову книгу за реєстровим № 709/31313 від 26 січня 1999 р..

Ця квартира була придбана ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_3, і є їх спільною сумісною власністю подружжя.

У липні 2015 р. звернулася до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 після померлої матері.

Листами від 06.07.2015 р. № 675/02-14 та від 20.07.2015 р. № 2997/02-14 Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора відмовила у видачі такого свідоцтва у зв'язку з тим, що вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_5, чоловіком ОСОБА_3, а також зазначила, що виділити частку померлої ОСОБА_3 у спільному майні подружжя можливо тільки у судовому порядку.

Враховуючи те, що спірна квартира була придбана у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, не дивлячись на те, що документи оформлені на одного з подружжя а тому її матері ОСОБА_3 належала ? частина вказаної квартири.

Таким чином, вона має право на спадкування 1/2 частини квартири після померлої матері.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене ОСОБА_6, державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 3-285, видане ОСОБА_2 на спадщину - квартиру АДРЕСА_1, всупереч нормам ЦК України, зокрема, ст. 1218, 1225,1226, 1268, 1270, 1296 ЦК України, ст. 60 СК України, а тому, на підставі частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України є недійсними.

Посилаючись на зазначені обставини просила визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3, в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, жилою площею 41.2 кв.м., становила 1/ 2 частину; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене ОСОБА_6, державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 3-285, видане ОСОБА_2 на спадщину - квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, жилою площею 41.2 кв.м.

У судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених у ньому повному підстав та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_2, позов не визнала, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі , зазначивши наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час свого життя батьком 20.07.2004 р. був складений заповіт, за яким він заповів їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, видане їй Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 19.03.2015 р. після померлого батька, ОСОБА_5 відповідає вимогам закону, підстав для визнання його недійсним немає. Немає і підстав для задоволення позову про визначення частки померлої ОСОБА_3 у спільному майні подружжя , оскільки судом не може бути вирішено питання про права осіб , які не є сторонами процесу та узв»язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.1958 р. (а.с. 11).

ОСОБА_3, мати позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р., про що свідчить свідоцтво про смерть від 31.01.2014 р. (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер ОСОБА_5, про що свідчить свідоцтво про смерть від 10.08.2014 р. (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 13 січня 1999 року квартира АДРЕСА_1 , на праві власності належала ОСОБА_5 (а.с. 10).

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Частинами 1 - 3 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (ч. 1 ст. 1241 ЦК України).

Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою листом від 06.07.2015 р. було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_5 , оскільки вона не є його спадкоємцем за законом (а.с. 12).

Черговість спадкування за законом встановлена главою 86 ЦК України.

До спадкоємців за законом відповідно до гл. 86 ЦК України після померлого ОСОБА_5 ОСОБА_1 не відноситься.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Обґрунтовуючи позов про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2015 року, виданого Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ОСОБА_5, позивачка посилалася на те, що воно суперечить ст. ст. 1218, 1225, 1268, 1270, 1296 ЦК України, ст. 60 СК України, а тому відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України повинно бути визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону встановлені параграфом 2 глави 16 розділу ІV ЦК України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 27 постанови від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_5

Право власності на квартиру було оформлено на ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 28.12.2009 року власником майна - 32/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_6, після померлої ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 (а.с. 7).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 66-2004 , заведеної після померлої ОСОБА_3 питання щодо оформлення прав на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 ні позивачем, ні ОСОБА_5 , ні іншими спадкоємцями не піднімалося (а.с. 42 - 73).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 19.03.2015 року власником майна - квартири АДРЕСА_1 , після померлого ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_2 (а.с. 9).

Суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину на зазначену квартиру за заповітом від 19.03.2015 р. було видано ОСОБА_2 відповідно до вимог ЦК України, будь-яких порушень норм ст. 1301 ЦК України при видачі свідоцтва судом не встановлено.

До того ж, свідоцтво про право на спадщину не є правочином, а тому підстав для визнання його недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України немає.

Не підлягає задоволенню і позов в частині визначення частки подружжя у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, саме: померлої ОСОБА_3, оскільки вирішення питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, статей 27-31 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 202 , 203, 215, 1216 , 1233 , 1235 , 1236 , 1241 , 1296 ,1301 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 56, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, - про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко