Справа № 202/3665/16-ц
Провадження № 2/202/1981/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 червня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Мороза В.П.

при секретарі - Овечко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайгер-ГК» про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Україна» 31.03.2014 р. здійснив доставку товару Товариству з обмеженою відповідальністю «Тайгер-ГК» по території міста Дніпропетровська. Доставку здійснив трьома перевезеннями та відповідно до укладеного усно договору з ТОВ «ОСОБА_2 Україна» має право на отримання грошової винагороди за здійснену доставку у розмірі 3 600 гривень, по 1 200 гривень за кожне здійснене перевезення.

Вважає, що надав послуги двом особам - ТОВ «ОСОБА_2 Україна» та ТОВ «Тайгер-ГК». Вимагає стягнути грошові кошти за доставку товару з відповідача, оскільки ТОВ «ОСОБА_2 Україна» не сплатило йому обіцяні грошові кошти, а відповідач так само спожив його послуги.

Обґрунтовує свої вимоги поясненнями та статтями 903, 916 Цивільного кодексу України.

Позивач у судовому засіданні вимоги підтримав з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні факт здійснення доставки та прийняття товару підтверджує. Вимоги позивача не визнає, посилаючись, зокрема, на те, що з позивачем договірних відносин не має, а свої зобовязання щодо прийняття товару на комісію, реалізацію його третім особам та перерахування ТОВ «ОСОБА_2 Україна» всього отриманого від реалізації товару виконав у повному обсязі належним чином. При цьому стверджує, що обовязок з організації доставки товару лежав на ТОВ «ОСОБА_2 Україна», тому доставка не повинна окремо оплачуватися відповідачем, оскільки її вартість включена у суми, перераховані відповідачем на користь ТОВ «ОСОБА_2 Україна».

Зазначає, що в нього відсутні будь-які зобовязання перед позивачем, просив відмовити в задоволенні позову позивача в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 29.03.2014 року позивач інформаційно-телекоммунікаційними засобами за допомогою веб-сайту https://ru.lardi-trans.com/ у мережі Інтернет та шляхом усної домовленості уклав договір з ТОВ «ОСОБА_2 Україна». За результатами дослідження сутності, змісту та форми правовідносин позивача та ТОВ «ОСОБА_2 Україна», між позивачем та ТОВ «ОСОБА_2 Україна» фактично був укладений відплатний договір доручення, згідно з яким ТОВ «ОСОБА_2 Україна» виступило довірителем, позивач повіреним. Предметом укладеного між ними договору є виконання позивачем від імені та за рахунок ТОВ «ОСОБА_2 Україна» юридично значимих дій, а саме доставки відповідачу товару, які ТОВ «ОСОБА_2 Україна» передавало відповідачу ТОВ «Тайгер-ГК» за договором комісії № 0103К від 01.03.2014 р. укладеного між ТОВ «ОСОБА_2 Україна» та відповідачем. Зобовязання позивача з виконання наданого доручення супроводжується зобовязанням ТОВ «ОСОБА_2 Україна» з оплати виконання позивачем свого обов'язку за договором доручення.

За змістом статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Положення глави 68 Цивільного кодексу України не містять вимог до форми договору доручення.

Відповідно до статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на положення статей 903, 916 Цивільного кодексу України з тієї причини, що його правовідносини з ТОВ «ОСОБА_2 Україна» є правовідносинами з виконання доручення, в той час як до правовідносин осіб, повязаних із доставкою вантажів, можуть застосовуватися положення глави 64 Цивільного кодексу України в тому випадку, якщо ними відповідно до частини 2 статті 909 Цивільного кодексу України укладено договір у письмовій формі.

В ході розгляду справи встановлено, що 31.03.2014 р. позивач на підставі вказівок і доручень ТОВ «ОСОБА_2 Україна» здійснював доставку товару від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до відповідача за наступних обставин. Керуючи транспортним засобом Renault 11GTAз реєстраційним номером АЕ2129СО з причепом MetacoSD 334 з реєстраційним номером АЕ0347ХХ,які знаходяться у законному володінні та користуванні позивача на підставі тимчасових реєстраційних талонів ДХХ № 002189 та ДХХ № 002190 відповідно, а на момент здійснення доставки товарів керував зазначеним транспортним засобом з причепом на підставі довіреності, отримав товари ТОВ «ОСОБА_2 Україна» у приміщеннях його контрагентів на території м. Дніпропетровська. Керування транспортним засобом здійснював на підставі посвідчення водія АЕВ 055328, відповідно до якого має право на керування транспортними засобами категорій B, C1, C, D1, D, BE, C1E, CE, D1E, DE, в тому числі вантажними транспортними засобами, в тому числі із причепами.

Завантаження товарів у транспортний засіб здійснювали працівники партнерів ТОВ «ОСОБА_2 Україна», у відповідних складських приміщеннях.Після завантаження транспортного засобу в приміщеннів районі вул. Маршала Малиновського позивач доставив товар у орендоване відповідачем приміщення за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 151-Д, де товар розвантажували працівники відповідача. Після розвантаження товару позивач прибув до наступного із вказаних приміщень контрагентів ТОВ «ОСОБА_2 Україна» та після його завантаження у транспортний засіб доставив товар відповідачу за тих самих обставин. Одну із доставок позивач здійснював, попередньо отримавши товари ТОВ «ОСОБА_2 Україна», перевантажені з іншого транспортного засобу, та після його завантаження у власний транспортний засіб доставив товар відповідачу за тих самих обставин.

На підставі пояснень сторін та наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що факт доставки товару від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до ТОВ «Тайгер-ГК», у виконанні якої полягали обовязки позивача, підтверджується поясненнями сторін та актом прийому-передачі комісійного товару № 26 від 31.03.2014 р.

При цьому суд вважає несуттєвими посиланняна те, що в оформленій товарно-транспортній накладній відсутні окремі реквізити, передбачені Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки доставкатоварів від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до ТОВ «Тайгер-ГК» було організоване та здійснювалося ТОВ «ОСОБА_2 Україна».

Відповідно до пункту 2 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. N 207, встановлено, що для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб:

- накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж;

- посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом;

- талон про проходження державного технічного огляду;

- поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Враховуючи це,під час доставки 31.03.2014 р. товару від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до ТОВ «Тайгер-ГК» оформлення товарно-транспортної накладної було необовязковим. За таких обставин суд приходить до висновку, що не зважаючи на відсутність у товарно-транспортній накладній від 31.03.2014 р. окремих передбачених Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні відомостей, зокрема, про водія та пункт навантаження, товарно-транспортна накладна від 31.03.2014 р.відповідає реально здійсненій доставці товару та не суперечить діючим положенням нормативних актів.

За результатами аналізу матеріалів справи та наданих сторонами пояснень судом встановлено, що відповідач уклав з підприємством ТОВ «ОСОБА_2 Україна» договір комісії № 0103К від 01.03.2014 р., згідно з яким 31.03.2014 р. отримав на комісію товар трьома доставками, які на склад відповідача здійснило ТОВ «ОСОБА_2 Україна» шляхом залучення позивача. Передача товару підтверджується актом прийому-передачі комісійного товару № 26 від 31.03.2014 р.

Пунктом2.1. договору комісії № 0103К від 01.03.2014 р. передбачений обовязок ТОВ «ОСОБА_2 Україна» передавати відповідачу товари для виконання відповідачем своїх обовязків за договором комісії. У звязку із цим обовязок ТОВ «ОСОБА_2 Україна» щодо передачі товару нерозривно поєднується із правом відповідача на отримання такого товару.

З огляду на це, відсутні підстави вважати, що товар, отриманий відповідачем ТОВ «ОСОБА_2 Україна», є безпідставно набутим відповідачем майном.

Так згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом України у постанові від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, майно, набуте особою згідно з умовами договорів, не може вважатися набутим безпідставно.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його подальшої реалізації.

Отже товар, отриманий відповідачем від ТОВ «ОСОБА_2 Україна», набутий відповідачем за належних правових підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та сутності правовідносин відповідача і ТОВ «ОСОБА_2 Україна», плата за доставку товару включена у вартість товару та не підлягає сплаті відповідачем. Разом з тим, розрахунки за товар, отриманий відповідачем від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» 31.03.2014 р., булиздійсненівідповідачем у грошовій формі, що підтверджується платіжними дорученнями № 388 від 18.04.2014 р., № 391 від 18.04.2014 р., а також розрахунком цінними паперами, що підтверджується актом приймання-передачі векселів від 31.05.2014 р.Тобто обовязок Відповідача, щодо сплати ТОВ «ОСОБА_2 Україна» вартості отриманих товарів виконана належним чином.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 6.2. договору комісії № 0103К від 01.03.2014 р. укладеного між відповідачем та ТОВ «ОСОБА_2 Україна», грошові кошти, виручені від продажу третім особам належить Комітенту товару і є його власністю.

При цьому договір, укладений між ТОВ «ОСОБА_2 Україна» та позивачем є договором доручення у розумінні статті 1000 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1002 Цивільного кодексу України повірений (позивач) має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, а саме за здійснення доставки товарів за дорученням ТОВ «ОСОБА_2 Україна» якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 528 Цивільного кодексу України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто.

Разом з тим, позивачем не доведено, що ТОВ «ОСОБА_2 Україна» передавало відповідачу, а відповідач брав на себе обовязок з оплати чи відшкодування вартості доставки товарів від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до відповідача.

За результатами аналізу матеріалів справи та реальних правовідносин, що стосуються предмету спору судом не встановлено підстав, аби вважати договіркомісії № 0103К від 01.03.2014 р. недійсним чи неукладеним, а доставкута передачу товарів 31.03.2014 р. вважати нездійсненою чи відсутньої.Договір комісії № 0103К від 01.03.2014 р. укладений у передбаченій законодавством письмовій формі, містить істотні умови, передбачені для договору комісії. Сторони договору комісії № 0103К від 01.03.2014 р. на момент укладення договору та передачі товару 31.03.2014 р. мали повний обсяг повноважень для укладення договору комісії № 0103К від 01.03.2014 р., реальні ресурси для виконання своїх обовязків за договором комісії № 0103К від 01.03.2014 р.

ТОВ «ОСОБА_2 Україна» для виконання своїх зобовязань за договором комісії № 0103К від 01.03.2014 р. володіло товаром, який 31.03.2014 р. був переданий відповідачу, та забезпечило передання такого товару відповідачу шляхом залучення третіх осіб, надання доручень контрагентам, в тому числі позивачу, з доставки товару відповідачу, його перевірки та завантаження у пунктах відправки.

Відповідач зі свого боку забезпечив та здійснив 31.03.2014 р. прийняття товару, доставленого позивачем від імені ТОВ «ОСОБА_2 Україна», здійснив реалізацію прийнятого на комісію товару та здійснив розрахунки з ТОВ «ОСОБА_2 Україна» в повному обсязі. При цьому факт здійснення та обставини доставки товару 31.03.2014 р. від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до відповідача судом встановлені.

Стаття 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.ст.10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту правовідносин що склались між сторонами, суд не може погодитися із твердженнями позивача про надання послуг відповідачу та, відповідно, обовязку відповідача оплатити ці послуги. Суд приходить до висновку, що позивач не довів існування у відповідача обовязкуоплатити позивачу здійснену ним 31.03.2014 р. доставку товару від ТОВ «ОСОБА_2 Україна» до відповідача.

Натомість, враховуючи встановлені обставини та положення статей 526,639, 1000, 1002 Цивільного кодексу України, позивач має право предявити вимоги, що складають предмет позову, до іншої особи ТОВ «ОСОБА_2 Україна», що розяснено позивачу.

Відповідно до статті 33 Цивільного процесуального кодексу України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення інших осіб у якості співвідповідачів в ході розгляду справи від позивача до суду не надійшло.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням вищевикладеного, а також того, що судом достовірно встановлено відсутність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3 600 гривень.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є таким, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного ст.ст. 11, 15,16, 526-528,626, 639, 909, 1000, 1002, 1212 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-130цс13, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Листа Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами, ст. 16 Цивільного кодексу України», керуючись ст. ст. 10, 11, 33, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайгер-ГК» про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.П Мороз