АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Шахової О.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, Крупей С.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційними скаргами Українського центру оцінювання якості освіти, поданою представником за довіреністю Крупей Станіславом Євгеновичем, Кабінету Міністрів України, поданою представником за довіреністю ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України, Українського центру оцінювання якості освіти про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про визнання незаконним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №241-р від 23 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти; поновлення на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти; стягнення солідарно з Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України та Українського центру оцінювання якості освіти середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2014 року по 16 червня 2016 року в розмірі 293055,64 грн., нарахувати та виплатити суми індексації заробітної плати та компенсації втрати заробітної плати до дня поновлення на роботі і здійснення розрахунків по заробітній платі.

Вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №241-р від 23 березня 2014 року її звільнено з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов»язків.

ОСОБА_6 уважає звільнення та його процедуру незаконними. Так, зазначає, що 14 березня 2014 року на адресу центру надійшов лист від Міністра освіти і науки України про необхідність надання копій організаційно-розпорядчих документів та інформацію про роботу працівників Центру у вихідні, святкові та неробочі дні, а також вид компенсації за роботу у ці дні. Вимоги цього листа були виконані.

18 березня 2014 року на підставі наказу Міністра освіти і науки України до Центру прибула комісія у складі трьох осіб, двоє з яких не були включені у наказ, з приводу отримання пояснень щодо ненадання запитуваних вище документів.

19 березня 2014 року на підставі наказу заступника Міністра освіти і науки України була розпочата перевірка Центру, за результатами якої складено Акт від 21 березня 2014 року, у якому зафіксовано наступні обставини, які кваліфіковані як порушення:

- залучення у період з червня 2013 року по лютий 2014 року працівників до роботи у вихідні та світкові дні (загалом 156 випадків з понад 250 працівниками) без обґрунтування встановленою законом необхідністю, зокрема без згоди виборного органу профспілкової, у більшості випадків; без ознайомлення деяких працівників із цими наказами, чим порушено ч.2 ст71 КЗпП України;

- прийняття на посаду провідного спеціаліста відділу наукового забезпечення, з подальшим переведення на посаду провідного спеціаліста відділу матеріального забезпечення, особи (ОСОБА_7.), яка не відповідала кваліфікаційним вимогам (відсутність вищої освіти) та таких обов»язків фактично не виконувала, оскільки працювала на посаді водія, проте отримувала заробітну плату відповідно до цих посад;

- порушення п.3.8 колективного договору, а саме з працівниками не були укладені трудові договори у письмовій формі.

ОСОБА_6 зазначає, що з моменту зайняття цієї посади в січні 2011 року сумлінно виконувала свої обов»язки, під її керівництвом Центр досяг значних успіхів, налагоджено необхідні зв»язки з підприємствами, установами та організаціями, проте при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільненні всіх цих обставин ураховано не було.

В частині визначених порушень щодо роботи працівників у вихідні та світкові дні, прийняття на роботу працівника без відповідних кваліфікаційних вимог зазначає, що комісією не встановлено - яку шкоди було цим завдано, не визначено - яке саме порушення є грубим. При цьому зазначає, що до її посадових обов»язків не входить ознайомлення працівників із наказами.

В частині порушень умов колективного договору зазначає, що працівники приймались на роботу у час, коли вона не очолювала Центр; ст.24 КЗпП України не зобов»язує власника укладати письмові трудові договори із працівниками.

Посилається на пропуск строків для притягнення до відповідальності за дисциплінарне правопорушення, а також на те, що розпорядження про її звільнення прийнято у неділю, а не у робочий день.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним розпорядження Кмабінету Міністрів України №241-р від 23 березня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_6 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти»;

визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти;

поновлено ОСОБА_6 на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти з 24 березня 2014 року;

стягнуто з Українського центру оцінювання якості освіти на користь ОСОБА_6 283692,84 грн., з індексацією.

В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України, Українського центру оцінювання якості освіти 2836,92 грн. та 551,20 грн. судового збору на користь держави, відповідно.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Українським центром оцінювання якості освіти подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

З посиланням на п.3 ч.1 ст.232 КЗпП України зазначає, що перевірка законності розпорядження Кабінету Міністрів України не є завданням цивільного судочинства. З посиланням ч.2 ст.235 цього Кодексу зазначає, що судом не досліджено питання про підставність стягнення середнього заробітку більш ніж за один рік. Зазначає, що судом необґрунтовано відмовлено у витребуванні особової справи ОСОБА_7 Вказує на упередженість судді, яка після проголошення рішення відбула у відпустку і Центр не зміг отримати рішення у встановлені строки.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Кабінетом Міністрів України подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на зміст акту перевірки; вказує на те, що директор Центру несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань; забезпечує здійснення контролю за виконанням наказів, які видає. З посиланням на п.3 ч.1 ст.232 КЗпП України, а також на те, що фактичні трудові відносини існували між позивачем та Центром, зазначає, що перевірка законності розпорядження Кабінету Міністрів України не є завданням цивільного судочинства.

В судовому засіданні представники відповідачів доводи апеляційних скарг підтримали, просили скарги задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційних скарг заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із недоведеності вчинення позивачем одноразового грубого порушення, яке могло бути підставою для звільнення. Суд також вказав на пропуск встановленого ст.148 КЗпП України строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, відсутності у розпорядженні Уряду та наказі Центру конкретної дати звільнення, неврахування пояснень ОСОБА_6 на момент розгляду Урядом питання про її звільнення, а також неотримання погодження Київської міської державної адміністрації, що передбачена «Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №818 від 09 жовтня 2013 року.

Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що Український центр оцінювання якості освіти очолює директор, який призначається на посаду за поданням Міністерством освіти і науки та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

Український центр оцінювання якості освіти є бюджетною установою, що належить до сфери управління МОН, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами МОН та Положенням про Український центр оцінювання якості освіти, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року №1312.

Відповідно до п.8 зазначеного вище Положення про Український центр оцінювання якості освіти визначено, що Центр очолює директор, який призначається на посаду за поданням МОН і звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

Повноваження директора Центру визначено пунктом 9 Положення про Український центр оцінювання якості освіти.

Установлено також, що ОСОБА_6 була призначена на посаду директора Центру з 11 січня 2011 року.

21 березня 2014 року У центрі проведено комісійну перевірку фактів дотримання вимог законодавства директором Центру ОСОБА_6 в частині залучення працівників до роботи у вихідні та святкові дні, а також про компенсації, отриманої працівниками за роботу в такі дні. За наслідками розгляду перевірки 21 березня 2014 року складено Акт, в якому зазначено про виявлення фактів порушення ОСОБА_6 вимог законодавства, а саме, залучення працівників Центру до роботи у вихідні та святкові дні, безпідставне прийняття на роботу працівника, який не відповідав кваліфікаційним вимогам.

За результатом виявлення фактів порушення вимог законодавства з боку ОСОБА_6 та у відповідності до ст.147 КЗпП України внесено клопотання про звільнення ОСОБА_6 із займаної посади за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

На підставі абз. 1 п.9 Положення про Український центр оцінювання якості освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1312 від 31 грудня 2005 року, Міністром освіти і науки України внесено на розгляд Уряду пропозицію №1/10-636 від 21 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 з посади директора Центру. За результатами розгляду цієї пропозиції Прем»єр-міністром України внесено на розгляд Кабінету Міністрів України подання №10293/0/1-14 від 23 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 з посади директора, яке Урядом підтримано та видано оскаржуване розпорядження №241-р від 23 березня 2014 року.

Із актом перевірки ОСОБА_6 ознайомили 21 березня 2014 року (п»ятниця) наприкінці робочого дня, 22 березня 2014 року (субота) ОСОБА_6 надала пояснення щодо Акту (зареєстровані Міністерством освіти і науки 24 березня 2014 року), 23 березня 2014 року (неділя) Кабінетом Міністрів України видано розпорядження про її звільнення, 24 березня 2014 року заступником директора Центру видано наказ №81о/с про звільнення ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту одноразового грубого порушення трудових прав та звільнення позивача в порушення вимог трудового законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6.11.92 р. роз»яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з»ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, за пунктом 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (пункт 22).

В пункті 27 цієї ж постанови роз»яснено, що, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов»язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Окрім того, в постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 Верховним Судом України висловлена наступна правова позиція.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов»язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов»язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов»язку, який входить до кола його трудових обов»язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов»язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв»язку між невиконанням працівником трудових обов»язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

З матеріалів справи убачається, що підставою для звільнення позивача за п.1 ст.41 КЗпП України слугували висновки комісійної перевірки, викладені в Акті від 21 березня 2014 року, відповідно до яких зазначено, що «факти порушення вимог законодавства директором Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_6 в частині залучення працівників Українського центру оцінювання якості освіти до роботи у вихідні та святкові дні вважати такими, які знайшли своє підтвердження; факти порушення чинного законодавства в частині безпідставного прийняття на роботу працівника, який не відповідає кваліфікаційним вимогам, вважати такими, які знайшли своє підтвердження».

Проте, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів №241-р від 23 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 не визначено, яке одноразове грубе порушення трудових обов»язків є підставою для звільнення, як і не визначено дату припинення трудових відносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, урахував норми матеріального права, роз»яснення пленуму Верховного суду України та відповідні правові позиції з аналогічних правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку, що само по собі залучення працівників до роботи у вихідні не може бути підставою для застосування п.1 ст.41 КЗпП України.

З даних Акту комісійної перевірки убачається, що встановивши факти залучення працівників до роботи у вихідні дні за письмовими наказами ОСОБА_6 та встановивши відсутність порушення фінансової дисципліни за цими фактами, комісія в частині правомірності застосування такої роботи посилається на власні припущення, зазначає про наявність сумнівів щодо існування певних фактів без вказівки на конкретні обставини.

В частині висновків комісії щодо прийняття на роботу працівника, який не відповідає кваліфікаційним вимогам ( ОСОБА_7.) судом першої інстанції вірно установлено, що особа була прийнята на роботу 03 вересня 2013 року, відтак з урахуванням положень ч.2 ст.148 КЗпП України застосування будь-якого дисциплінарного стягнення за цим фактом виключається.

Доводи апеляційних скарг в тій частині, що визнання незаконним розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року №241-р не є завданням цивільного судочинства, колегією суддів відхиляються як помилкові, оскільки установлено, що ОСОБА_6 перебувала у трудових відносинах із Центром оцінювання якості освіти, відносини не є публічною службою, розпорядженням Кабінету Міністрів України припинено трудові відносини сторін, при цьому за змістом ст.15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, що виникають із трудових відносин.

Доводи апеляційної скарги Українського центру оцінювання якості освіти в частині не дослідження судом обставин наявності або відсутності вини працівника, що спричинило розгляд справи більше одного року в контексті застосування ст.235 КЗпП України, відхиляються колегією суддів, оскільки є безпідставними.

Так, частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги Українського центру оцінювання якості освіти в цій частині ґрунтуються на припущеннях, фактів винної поведінки позивача, що призвело до розгляду справи більше одного року, не зазначено та з матеріалів справи таких фактів не убачається.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи, натомість обґрунтованих доводів про порушення норм матеріального або процесуального права не наведено.

Доводи апеляційних скарг відповідачів висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Українського центру оцінювання якості освіти, подану представником за довіреністю Крупей Станіславом Євгеновичем, та Кабінету Міністрів України, подану представником за довіреністю ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

О.В.Шахова