РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3647/16-ц

2/303/1807/16

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району

про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району про визнання права власності на домоволодіння №284, що знаходиться на вул. Підгірній в с. Бабичі Мукачівського району Закарпатської області (далі Домоволодіння) (з усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями) в порядку спадкування за законом за померлим 25.10.2014 року батьком ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за ним, як єдиним спадкоємцем права власності на Домоволодіння за померлим батьком ОСОБА_1, який був його власником.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 328, 1216, 1218, 1268 Цивільного кодексу України.

В судове засідання позивач не зявився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити (а.с. 32).

Уповноважений представник відповідача у судове засідання також не зявився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому не заперечив проти позову (а.с. 32, 33).

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Як вбачається із довідки ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 03.12.2015 №02-25/270, забудовником Домоволодіння був ОСОБА_3 (1939 р.н.) (а.с. 8), який помер 25.06.1994 року (свідоцтво серії І-ФМ №258858 від 27.06.1994 року, а.с. 9).

Відповідно до довідки виданої 03.12.2015 ОСОБА_2 сільською радою Мукачівського району за №02-25/266, на день смерті ОСОБА_3, в Домоволодінні проживали та були зареєстровані ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_1 (14.05.1975 р.н.) (син) (а.с. 11).

Згідно з даними свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ №262712 від 06.03.1971 року, ОСОБА_3 зареєстрував шлюб 06.03.1971 року із ОСОБА_6, після чого остання змінила прізвище на «Фотул» (а.с. 12).

ОСОБА_7 померла 03.04.2007 року (а.с. 15) і на день її смерті у Домоволодінні проживали та були зареєстровані сини ОСОБА_5 (свідоцтво про народження, а.с. 14) та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (син).

ОСОБА_5 помер 19.06.2013 року, і на день його смерті у Домоволодінні проживав і був зареєстрований ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (брат) (довідка, а.с. 16).

Відповідно до довідки ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 03.12.2015 №02-25/273, ОСОБА_5 не був одружений та бездітний (а.с. 17).

Із копії свідоцтва про народження серії І-ФМ №016552 від 22.08.1997 року вбачається, що батьками позивача є ОСОБА_1 та ОСОБА_8, які 30 серпня 2006 року розірвали шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 6, 19).

ОСОБА_1 (14.05.1975 р.н.) помер 25.10.2014 року (а.с. 7).

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на Домоволодіння за предметом позовних вимог (а.с. 22-24) з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного обєкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок літ. «А», 1961 року побудови, сараї літ. «Б» та «В», 1961 року побудови, споруди №1-3.

Із довідки ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 03.12.2015 №02-25/274 вбачається, що Домоволодіння під 264 після проведення перенумерації будинків в с. Бабичі на вул. Підгірна рахується під №284 (а.с. 25).

Згідно з даними повідомлення приватного нотаріуса Мукачівського районного округу від 14.06.2016 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлим ОСОБА_1, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на Домоволодіння (а.с. 20).

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані довідки ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 03 грудня 2015 року (а.с. 18), батько позивача був головою Домоволодіння, і на день смерті якого у Домоволодінні ніхто не був зареєстрований і не проживав (довідка, а.с. 8). Інших спадкоємців, окрім позивача, на вищевказане майно не має (дані довідок, а.с. 8, 9, 11, 15, 16, 17, 18).

Також суд приймає до уваги те, що згідно з даними довідки (а.с. 9) забудовником Домоволодіння був ОСОБА_3, який помер у 1994 році. В свою чергу, роком забудови домоволодіння є 1961 рік, тому воно не підлягало обовязковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на Домоволодіння. Також позивач, у повній мірі дотримався і законодавчо визначеного порядку оформлення власності на спадкове майно, а саме звернувся з відповідною заявою до державного нотаріуса, однак отримав відмову, тому його звернення щодо визнання за ними права власності на спадкове майно підлягає судовому захисту.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення позовних вимог з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання за позивачем (як єдиним спадкоємцем) права власності на Домоволодіння за померлим ОСОБА_1.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно правової реалізації відносин із спадкування Домоволодіння, а також оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на Домоволодіння визнані відповідачем безумовно та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Також за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

За таких обставин, позов слід задоволити.

Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3,) право власності на домоволодіння №284, що знаходиться на вул. Підгірна в с. Бабичі Мукачівського району Закарпатської області (з усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями), в порядку спадкування за законом за померлим батьком ОСОБА_1.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Кость