АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4657/16 Справа № 191/2781/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Калиновського А.Б., Ремеза В.А.

за участю секретаря Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення коштів у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Оскільки, заочним рішенням від 21.01.2015 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 про стягнення коштів у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою суду від 28 березня 2016 року провадження справі № 191/2781/15-ц в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було закрито у звязку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_5 були вирішені у справі № 191/4206/13-ц Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 28.03.2016 року ОСОБА_5 був залучений до участі у справі в якості третьої особи.

У обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначала, що вона - ОСОБА_2, на підставі договору дарування від 15.09.2009 року є власником ? частини домоволодіння, яке знаходиться у м. Синельникове вул.. Ремонтна, 9.

Заочним рішенням суду від 27.09.2010 року відповідачі були виселені з належної ОСОБА_2 за договором дарування частини даного будинку. Зазначене рішення набрало законної сили 08.10.2010 року. Відповідачі були виселені із спірного будинку 09.11.2010 року.

Позивач вважала, що відповідачі своїми неправомірними та зловмисними діями, які виразились у вчиненні у їх домоволодінні погрому, велика заборгованість за спожиті комунальні послуги, які нею були погашені. Також, позивач сплатила всі рахунки, повязані з відключенням газу і його подачею до будинку. Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідачів відбувалося підтоплення стіни житлового будинку і у вересні 2013 року сталася її руйнація. У зв»язку з чим позивач понесла значні витрати по вартості відновлювальних робіт.

Крім того, позивач зазначала, що оскільки відповідач навмисно закидав водопровідний колодязь сміттям, позивач понесла витрати на виклик спецтранспорту для очистки. Також, із-за неправомірних дій відповідачів стався прорив труб, а тому позивач понесла витрати за роботу трактора для усунення аварії. Відповідачами були зіпсовані газовий котел, газова плита і ванна, у звязку з чим позивач була змушена придбавати зазначені речі.

Враховуючи додаткову шкоду у вигляді повністю зруйнованої стіни, вартість відновлювальних робіт, позивач оцінила загальний розмір завданої діями відповідачів матеріальної шкоди у 27 939 грн. 35 коп.

Розмір моральної шкоди, яку завдали відповідачі позивачу ОСОБА_2 вона оцінює у 20 000 грн., так як вона сильно нервувала під час усунення наслідків шкоди, завданої домоволодінню, зазнавала душевного хвилювання

Позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь грошові кошти в сумі 27939 грн. 35 коп., у відшкодування завданої майнової шкоди, та грошові кошти в сумі 20 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів як відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1764 ( тисяча сімсот шістдесят чотири) грн. 28 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 ( десять тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Олександрівнина на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 523 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та закрити провадження по справі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.10.2009 року ОСОБА_2 за договором дарування отримала у власність ? частину житлового будинку № 9 по вул. Ремонтній у м. Синельникове. Договір був нотаріально посвідчений та 01.12.2009 року право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано в Синельниківському МБТІ ( а.с.8,9).

З 01.09.2008 року по 25.10.2010 року у будинку 9 по вул. Ремонтній в м. Синельникове проживав ОСОБА_1 із своєю родиною.

Заочним судовим рішенням від 27.09.2010 року, яке набрало чинності 08.10.2010 року, були усунені порушення права власності в користуванні ОСОБА_2 1/2 частиною даного житлового будинку шляхом виселення з нього відповідачів без надання іншого жилого приміщення. ( а.с.10,11).

У іншій ? частині житлового будинку №9 по вул. Ремонтній у м. Синельникове з 1997 року та по теперішній час проживає ОСОБА_6

Також судом встановлено, що за період з лютого 2010 року по 08.06.2010 року виникла заборгованість за використаний природний газ, а з жовтня 2010 року заборгованість за виконані роботи по усуненню пориву з водопостачання у даному будинку, про що письмово повідомлені ОСОБА_2, яка сплатила дані борги, а також борг за електропостачання; крім того, були сплачені кошти за підключення газопостачання ( а.с.20, 25).

Крім того, третьою особою ОСОБА_5, який є чоловіком позивача 14.05.2012 , 21.02.2012 року сплачено за послуги трактора. ( а.с.20,22).

26.10.2010 року та 28.10.2010 року у присутності позивача та третьої особи були складені акти, якими встановлено відсутність певного майна в будинку № 9 по вул.. Ремонтній м. Синельникове, пошкодження майна в будинку, наявність на подвірї сміття і побутових відходів та встановлено, що двір знаходиться в занедбаному антисанітарному стані ( а.с.16-19).

Позивачем були надані довідки про вартість відсутнього в будинку майна та кошторис на будівельні роботи ( а.с.23, 30, 31, 27-28).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власність зобов'язує.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суд враховує положення статей 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України.

Колегією встановлено, що судом першої інстанції неодноразово розяснювались сторонам положення статей 10,11 ЦПК України, а також їх процесуальні права, які передбачені ст.ст. 27, 31 ЦПК України. Судом апеляційної інстанції також роз»яснювались процесуальні права та обов»язки, зокрема те, що відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А також, що згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, а ні у суді першої інстанції, а ні апеляційної сторонами не було, у встановленому законом порядку, заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи для визначення вартості відновлювальних робіт.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування фактичних витрат позивача на проведення відновлювальних будівельних робіт, однак, рішення суду у зазначеній частині не оскаржується, а тому не є предметом розгляду у апеляційній інстанції.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доводами апеляційної скарги є незгода відповідачів з періодом проживання за спірною адресою, а саме щодо періоду з 01 вересня 2008 року по 25 жовтня 2010 року.

Так, ч. 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначалось вище, заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.09.2010 року, яке набрало чинності 08.10.2010 року, були усунені порушення права власності в користуванні ОСОБА_2 1/2 частиною даного житлового будинку шляхом виселення з нього відповідачів без надання іншого жилого приміщення ( а.с.10,11). Зазначене рішення є преюдиційним при вирішенні дійсного спору. Як встановлено вказаним рішенням, між попереднім власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Синельникове, вул.. Ремонтна,9 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір оренди будинку від 06 березня 2009 року, який було продовжено від 30 вересня 2009 року до 01 серпня 2010 року (а.с.108-109). Зазначеним рішенням встановлено, що факт чинення перешкод у користуванні позивачу житловим будинком відповідачами підтверджено актом про не допуск ОСОБА_2 в належний їй на праві власності будинок, що посвідчений 05.07.2010 року. Саме вказаним рішенням суду встановлено, що порушення права було наявним саме на час звернення позивача до суду, у серпні 2010 року, оскільки строк дії договору закінчився і у відповідача перестали існувати законні підстави перебування та розпорядження спірним будинком.

Крім того, суд першої інстанції враховував довідку №22 від 27 жовтня 2010 року, видану головою квартального комітету на ім»я ОСОБА_1, що він разом зі своєю сім»єю проживав у будинку за адресою: м. Синельникове, вул.. Ремонтна, 9 з 01 вересня 2008 року по 25 жовтня 2010 року (а.с.11). Однак, відповіддю від 25.11.2013 року вих..№ 1003/11, наданою виконуючим обов»язки міського голови було зазначено, що дійсно вказана довідка була видана ОСОБА_5 та у відділі внутрішніх справ зареєстровано звернення щодо незаконної видачі вказаної довідки. З ОСОБА_8 проведено бесіду та попереджено про недопущення порушень при видачі довідок.

Крім того, колегія враховує і зазначене підтверджено матеріалами справи, що примусового виконання заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.09.2010 року щодо виселення відповідачів за спірною адресою не здійснювалось у зв»язку з його добровільним виконанням. Доказами чого є: акт державного виконавця від 09.11.2010 року, відповідь старшого державного виконавця від 20.05.2016 року, покази свідка ОСОБА_6, яка зазначала, що з осені 2008 року по осінь 2010 року у іншій частині будинку проживали відповідачі, копія розрахункової книжки виписаної на ім»я відповідача та квитанцією про сплату за серпень 2010 року за іншою адресою (а.с.156).

Тобто, колегія суддів вважає, що відповідачі проживали у спірному будинку з 01.09.2008 року по вересень 2010 року.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник не тільки володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а і те що власність зобов'язує. Тобто, саме на власника законом покладено обов»язок утримувати майно що перебуває у його власності, а також нести усі витрати, що пов»язні з його утриманням.

Крім того, колегія вважає встановленим, що між колишнім власником та відповідачем було укладено договір оренди. Саме умовами договору оренди було визначено порядок сплати орендної плати та інших платежів. Дія договору оренди закінчена фактично у серпні 2010 року, усі платежі орендодавцем отримано від орендаря 30 вересня 2009 року, про що власноручно здійснено запис на договорі (а.с.109 зворот). 21 грудня 2009 року ОСОБА_7 помер. Даних, щодо наявності претензій у померлого до відповідача по справі, щодо невиконання умов договору оренди, матеріали справи не містять.

Як встановлено колегією суддів, між позивачем та відповідачами будь-яких договірних відносин не існувало, в матеріалах справи відсутні належні докази встановлення неправомірних чи зловмисних - винних дій відповідачів у відношенні позивача, а тому, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу у розмірі 1764 грн.28 коп.

Оскільки, між колишнім власником будинку та відповідачем існували договірні відносини. Вказаним договором було визначено права, обов»язки сторін та їх відповідальність, а матеріали справи не містять доказів переходу до позивача вимог за вказаним договором у відношенні відповідачів. Крім того, колегією встановлено, що позивачем не доведено наявність матеріальної шкоди з боку відповідача у зазначених правовідносинах, відсутні докази наявності вини саме відповідачів у заподіянні моральної шкоди позивачу, відповідно, колегія суддів вважає, що відсутні підстави і для задоволення вимог позивача щодо відшкодування з відповідачів на її користь і моральної шкоди. А тому, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, а висновки суду першої інстанції такими, що підлягають скасуванню.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно не задоволена заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди у вересні 2013 року. Спір розглядався Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

До участі у справі № 191/4206/13-ц Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, була залучена третя особа без самостійних позовних вимог на боці позивача ОСОБА_2

Однак, як вбачається із матеріалів справи № 191/4206/13-ц Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яка була досліджена судом в ході судового розгляду, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суду подавалась уточнена позовна заява, в якій ОСОБА_2 була вказана , як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору і позовні вимоги були сформульовані, в тому числі, про стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної і оральної шкоди ОСОБА_2

Позивач суду поясняла, що самостійна позовна заява від неї до відповідачів не була подана внаслідок її необізнаності нормами процесуального законодавства, а представника у неї не було.

Оскільки, позовна заява у справі № 191/2781/15-ц надійшла до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області 12.08.2015 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції в межах строку позовної давності. А тому, зазначені доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, як необґрунтовані.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому не є предметом перегляду у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 рокув частині задоволення позовних вимог скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді А.Б.Калиновський

ОСОБА_9