У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного сільськогосподарського підприємства «Богнер» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2005 році він уклав із приватним сільськогосподарським підприємством «Богнер» (далі − ПСП «Богнер») договір оренди земельної ділянки площею 5,03 га, розташованої на території Богданівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, на строк 5 років. У подальшому, договір було автоматично прологновано ще на 5 років, зокрема до 2015 року. У 2015 році він дізнався про те, що існує інший договір оренди його земельної ділянки із ПСП «Богнер» від 02 червня 2009 року на строк 10 років.

Посилаючись на те, що він не укладав та не підписував договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2009 року, позивач просив визнати його недійсним та повернути йому зазначену вище земельну ділянку.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір оренди землі від 02 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ПСП «Богнер», зареєстрований 30 липня 2010 року в Петрівському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», недійсним. Зобов'язано ПСП «Богнер» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1, площею 5,03 га, розташовану на території Богданівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не підписував договір оренди земельної ділянки, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, тому у нього не було волевиявлення на укладення правочину.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що судово-почеркознавча експертиза була проведена із порушеннями закону, тому не є належним доказом у справі, а інших доказів підроблення підпису позивача на договорі оренди землі він не надав.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,03 га, розташованої на території Богданівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що йому стало відомо про існування договору оренди його земельної ділянки від 02 червня 2009 року, укладений із ПСП «Богнер», який містить підпис, виконаний від його імені, проте не ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 145 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи, що позивач заперечує факт підписання договору оренди землі, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення, допущені при проведенні судово-почеркознавчої експертизи, у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, безпідставно відхилив клопотання представника позивача про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи або допит експерта, який давав висновок, що передбачено ст. 189 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд не врахував того, що висновок судово-почеркознавчої експертизи відповідачем у суді першої інстанції під сумнів не ставився та не спростовувався, а також не звернув уваги на те, що у висновку судово-почеркознавчої експертизи вказано, що при дослідженні використовувались надані судом зразки підписів ОСОБА_3, оригінал оспореного договору оренди землі, який в подальшому було повернуто Держземагенству, і документи з матеріалів справи з підписом ОСОБА_3 Тобто, висновок суду апеляційної інстанції про порушення. допущені при проведенні судової експертизи є передчасними.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а висновки про порушення, допущені при проведенні судово-почеркознавчої експертизи, обґрунтував на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська