АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617», третя особа Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617», третя особа Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та недопущення порушення майнових прав співвласника житла ОСОБА_7, не врахувавши при цьому, що таке рішення порушує аналогічні майнові права позивачів на користування житловою площею, яка виділена їм в користування у розмірі меншому, ніж належить згідно часток у праві власності. Зазначив, що сторони по справі є співвласниками квартири та кожному належить по 1/4 частині цієї квартири, що, з урахуванням загальної площі житла, становить 14,95 кв. м.. Таким чином, належні позивачам 3/4 частини складають 44,85 кв.м. житлової площі, з огляду на що допустимим є виділення в їх користування двох кімнат загальною площею 43,4 кв.м. та одного санвузла, що судом не було враховано при розгляді справи. Третя кімната в квартирі має площу 16,4 кв.м., тобто, її площа навіть більше ніж належна відповідачу частка у жилій площі відповідно до частки у власності, а тому виділення такої кімнати ОСОБА_7 в користування не призведе до порушення чи звуження його житлових прав. Поза увагою суду залишилася та обставина, що відмова у визначенні порядку користування квартирою позбавляє позивачів можливості здійснювати платежі за використані ними особисто житлово - комунальні послуги. Судом необґрунтовано в якості єдиної підстави для відмови в задоволенні позовних вимог зазначено пояснення відповідача щодо того, що між сторонами визначено тривалий порядок користування квартирою, що не відповідає дійсності, так як такий порядок запроваджено самим відповідачем, який чинить іншим мешканцям перешкоди у користуванні квартирою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та її представник ОСОБА_4 повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні також підтримав апеляційну скаргу та вважав її такою, що підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617» та третя особа Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, неповнолітня ОСОБА_5, 2000 року народження, та відповідач ОСОБА_7 зареєстровані і проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Вказана квартира належить їм на праві власності в рівних долях відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 2008 року, яке видане на підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 49999 від 15 вересня 2008 року.

З технічного паспорту на квартиру за адресою АДРЕСА_1, вбачається, що вона є трикімнатною та складається з: коридору площею 17,0 кв.м., що зазначений в паспорті під № 1; санвузла площею 2,9 кв.м., що зазначений в паспорті під № 2; ізольованої житлової кімнати площею 16,4 кв.м., що зазначена в паспорті під № 3; ізольованої житлової кімнати площею 17,4 кв.м., що зазначена в паспорті під № 4; санвузла площею 4,9 кв.м., що зазначений в паспорті під № 5; ізольованої житлової кімнати площею 26,0 кв.м., що зазначена в паспорті під № 6; кухні площею 5,0 кв.м., що зазначена в паспорті під № 7; балкону площею 5,1 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2014 року, шлюб між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було розірвано.

Також встановлено, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_3, ОСОБА_7, їх неповнолітня донька ОСОБА_5, 2000 рокународження, продовжили разом проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Син ОСОБА_3 ОСОБА_6 зареєстрований в квартирі, є її співвласником, проте постійно там не проживає у зв'язку з відсутністю вільної житлової площі, так як мати і сестра займають в квартирі дві менші кімнати площею 16,4 кв.м. та 17,4 кв.м., а відповідач ОСОБА_7 - велику кімнату площею 26,0 кв.м..

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_7 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, позивачі ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилалися на те, що з відповідачем домовленості щодо користування спільною квартирою досягти не можуть, він чинить перешкоди в користуванні житлом, технічні характеристики квартири дозволяють виділити в користування сторін ізольовані кімнати, а тому є підстави для задоволення позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, суд першої інстанції виходив з того, що площа кімнат не відповідає ідеальній долі власності позивачів у спільному майні, а тому задоволення позову призведе до порушення майнових прав і інтересів співвласника ОСОБА_7. Крім того, судом було достовірно встановлено, що між сторонами склався сталий порядок користування спільним майном.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають вимогам матеріального права та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилами ст.ст. 356, 257 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Порядок здійснення права спільної часткової власності передбачений ст. 358 ЦК України.

В правовій позиції від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України роз'яснив наступне.

Так, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 в рівних частках.

Виходячи з розміру загальної житлової площі квартири, яка становить 59,8 кв.м., орієнтовна площа належної кожному із співвласників частини житлової площі в спільному житловому приміщенні становить 14,95 кв.м..

З матеріалів справи також вбачається, що квартира АДРЕСА_1, в якій проживають сторони, складається з трьох ізольованих кімнат наступної площі: 16,4 кв.м.; 17,4 кв.м.; 26,0 кв.м..

Тобто, кожна з кімнат квартири АДРЕСА_1 за своєю площею є більшою, ніж орієнтована частина житлової площі в квартирі, яка належить кожному із співвласників.

Відокремленість кожної з кімнат свідчить про технічну можливість виділу частки в окреме користування одному з співвласників.

Суд першої інстанції на вказані обставини та норми закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що кімнати, які б припадали на ідеальну долю власника, в квартирі відсутні, встановлення порядку користування квартирою призведе до порушення праві відповідача як власника, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сторони є власниками спірної квартири у рівних частках.

Житлова площа спірної квартири складає 58.9 кв. м., на кожного із співвласників припадає по 14,95 кв. м житлової площі ( по 1/4 частині).

Вбачається, що даний позов про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, подано трьома співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до четвертого співвласника ОСОБА_7.

При цьому, троє позивачів - співвласників не заявляють вимог про виділення кожному з них в окреме користування житлової площі в квартирі за адресою АДРЕСА_1, а зазначають про виділення їм у спільне користування на трьох осіб частини житлового приміщення, яка буде орієнтовно рівною сукупності належних їм трьох часток у спільній частковій власності.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 358 ЦК України щодо того, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, позивачам у володіння та користування може бути виділена частина житлової площі квартири у розмірі 44,85 кв.м., а відповідачу - 14.95 кв.м..

З технічного паспорту на квартиру вбачається, що кімната, яку позивачі просять виділити в окреме користування відповідачу, становить 16,4 кв.м. житлової площі, що є більшим ніж належна ОСОБА_7 ідеальна частка житлової площі в спільному майні.

Кімнати, які позивачі просять виділити в їх спільне користування, в сукупності становлять 43,4 кв.м. житлової площі, що орієнтовно рівно сукупній площі належних їм часток у спільній частковій власності.

За таких обставин, встановлення порядку користування житловою площею квартири АДРЕСА_1 таким чином, як про це просять позивачі, не призведе до суттєвого відхилення від розміру ідеальних часок осіб у праві спільної часткової власності, та не призведе до порушення прав та інтересів власників майна.

При цьому не є підставою для відмови у позові посилання ОСОБА_7 на те, що між сторонами склався сталий порядок користування житловим приміщенням, так як позивачі заперечують проти того, що даний порядок був установлений за їх домовленістю, та наполягають, що відповідач самовільно та без їх згоди займає найбільшу кімнату в квартирі площею 26,0 кв.м..

Не є підставою для зменшення житлової площі, що виділяється в користування позивачам, твердження відповідача про те, що ОСОБА_6 не проживає постійно в спірній квартирі, так як останній є співвласником квартири і має право на користування нею.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для виділення в окреме користування позивачам та відповідачу санвузлів площею 4,9 кв.м. та 2,9 кв.м. відповідно, оскільки суду не було надано відомостей щодо технічних характеристик даних санвузлів, які б свідчили, що кожне з них є самостійним та повноцінним технічним приміщенням і оснащене всім необхідним обладнанням для забезпечення потреб користувача. З огляду на таке, дані санвузли доцільно залишити в спільному користуванні сторін.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відмови в задоволенні вимог про визначення порядку користування квартирою є обґрунтованими, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 із ухваленням нового рішення про встановлення порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом: виділення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у спільне користування ізольованої житлової кімнати площею 17,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 4; ізольованої житлової кімнати площею 26,0 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 6; виділення ОСОБА_7 у користування ізольованої житлової кімнати площею 16,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 3; залишення в загальному користуванні наступних приміщень: санвузла загальною площею 2,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 2; санвузла загальною площею 4,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 5; кухні площею 5,0 кв.м., коридору площею 17,0 кв.м., балкону площею 15,1 кв.м.

Що стосується рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов»язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617» вчинити дії щодо розподілу особових рахунків на оплату житлово - комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру, відповідно до встановленого порядку користування нею, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, пов'язані із захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату розгляду даного спору, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617» не було допущено порушень, невизнання чи оспорення прав позивачів. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі зверталися до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617» з вимогою про розподіл рахунків по оплаті за комунальні послуги, та їм у цьому безпідставно відмовлено.

Таким чином, колегія суддів не вбачає, що між позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617» існує спір з приводу невиконання дій по розподілу рахунків за житлово - комунальні послуги, а тому дані позовні вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню.

За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у спільне користування ізольованої житлової кімнати площею 17,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 4; ізольованої житлової кімнати площею 26,0 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 6; виділення ОСОБА_7 у користування ізольованої житлової кімнати площею 16,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 3; залишення в загальному користуванні сторін: санвузла загальною площею 2,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 2; санвузла загальною площею 4,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 5; кухні площею 5,0 кв.м., коридору площею 17,0 кв.м., балкону площею 15,1 кв.м.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 391, 355, 356, 258 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК - 2617», третя особа Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю - задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділити ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у спільне користування ізольовану житлову кімнату площею 17,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 4; ізольовану житлову кімнату площею 26,0 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 6.

- виділити ОСОБА_7 у користування ізольовану житлову кімнату площею 16,4 кв.м., що зазначена в технічному паспорті на квартиру під № 3.

- в загальному користування сторін залишити наступні приміщення: санвузол загальною площею 2,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 2; санвузол загальною площею 4,9 кв.м., що зазначений в технічному паспорті на квартиру під № 5; кухню площею 5,0 кв.м., коридор площею 17,0 кв.м., балкон площею 15,1 кв.м.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: