АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1291/16 Головуючий 1 інстанції Пілюгіна О.М.
Справа № 635/7687/15-ц Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Довгаль А.П., Сащенко І.С.

при секретарі Калюжній Ю,В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 23.12.2013 р. він уклав з відповідачем письмовий договір за умовами якого позичив відповідачу грошову суму у розмірі 45 500 гривень, що в еквіваленті складало 5500 доларів США, а останній зобовязався 23 січня 2014 року повернути гроші у сумі 45 500 гривень, що в еквіваленті складало 5 500 доларів США. Грошові кошти були передані при свідках. В забезпечення виконання вказаного зобовязання, відповідач передав в заставу позивачу документи на автомобіль. У встановлений договором строк відповідач суму боргу не повернув, від добровільного виконання зобовязання ухиляється, тому позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором від 23 грудня 2013 року у розмірі, що станом на день подання позову складає 110 000 гривень і є еквівалентом 5 500 долларов США.

Представник позивача ОСОБА_3, у судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя в частині стягнення грошової суми, але вказав, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 62 000 гривень, оскільки було реалізовано належний відповідачу автомобіль, що перебував у позивача в заставі і позивач одержав 48 000 гривень в рахунок погашення суми боргу за договором від 23 грудня 2013 року. Також вказав, що 110 000 гривень є еквівалентом 5 500 доларів США на день подання позову.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно 23 грудня 2013 року позичив у позивача грошові кошти у розмірі 45 500 гривень. Також визнав, що своєчасно борг позивачу не повернув, але надав йому доручення на право продажу автомобіля і за рахунок отриманих коштів погасити борг. Позивач автомобіль реалізував, тому сума боргу є погашеною. В подальшому відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог - повністювідмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 62 000 грн., судові витрати 1100 грн. та 1210 грн., судовий збір за забезпечення виконання рішення 551 грн. 20 коп.

Посилаються на незаконність, необґрунтованість рішення, ухвалене з порушенням норм матеріального права з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, норми ст. 533 ЦК України на дані правовідносини не поширюються, оскільки позика надавалася у Національній валюті України - гривні, умови договору не містять положень про повернення відповідачем суми боргу у розмірі, що є еквівалентом в іноземній валюті.

З такими висновками суду погодитися не можна у зв'язку з наступним.

Нормами ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов'язальні правовідносини мають певні особливості, зокрема щодо валюти зобов'язання та валюти виконання грошового зобов'язання.

Як зазначено вище, з розписки вбачається, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті і ці особливості впливають на валюту виконання такого грошового зобов'язання.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, у частині 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті. Цьому правилу відповідає положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, у якому передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Із матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав на умовах позики від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 45 500 грн., які зобовязався повернути в строк до 23 січня 2014 року.

Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору свідчить про отримання усієї суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Сторони домовились, що ця позика дорівнює еквіваленту грошового зобовязання в іноземній валюті. В якості еквівалента сторони приймають 5 500 доларів США, що підтверджується оригіналом договору позики (а.с.21).

Із договору доручення від 01.07.2015 року та відповіді Регіонального сервісного центру в Харківській області від 14.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 продав автомобіль за 48 000 грн. (а.с.26).

В судовому засіданні суду першої інстанції і апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що цю суму позивач отримав від відповідача в рахунок погашення боргу з договором позики.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача наполягав на стягненні 62 000 грн., тобто, 110000 грн. (еквівалент 5 500 доларів США на час подачі позову) 48 000 грн.

В апеляційній скарзі також апелянт просить стягнути 62 000 грн., еквівалент суми боргу на час предявлення позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта підтвердив, що просить стягнути саме 62000 грн., еквівалент суми боргу станом на день подачі позову 110000 за виключенням отриманих 48 000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути суму боргу, що підлягає сплаті у гривнях, визначену за офіційним курсом грошового еквіваленту в іноземній валюті, обумовленого сторонами зобов'язання, на день подачі позову, а не на день проведення платежу по поверненні відповідачем позичених ним коштів, що не суперечить нормам ст. 11 ЦПК України та ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що з відповідача на корись позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в сумі 62 000 грн. (110000 грн. еквівалент 5 500 доларів США на час звернення до суду із позовом 48 000 грн., отримані позивачем від відповідача).

У зв'язку з наведеним, висновки суду першої інстанції про те, що норми ст. 533 ЦК України на дані правовідносини не поширюються, є помилковими, а відтак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1697 грн. 20 коп., який складається з 487,20 грн., оплаченого в суді першої інстанції та 1210 грн. при подачі апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року -скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62 000 грн. (шістдесят дві тис. грн..) та судовий збір в сумі 1697.20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -