Провадження № 22-ц/779/2328/2016
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю позивача та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Позов мотивував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року визнано за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, однак він не має можливості проживати у ній, оскільки відповідачка умисно перешкоджає йому в доступі до квартири, на неодноразові прохання та вимоги відмовляється відчинити двері. Посилаючись на зазначені обставини, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування житлом шляхом вселення його у квартиру. Зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, надавши ключі від вхідних дверей.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду про належне повідомлення відповідачки про час і місце розгляду справи, яка жодних повісток про призначення справи до розгляду не отримувала, так як перебувала за межами України.

Зазначає, що певні питання даного спору залишилися не вирішеними, суд обмежився тільки доказами, наданими позивачем, позбавивши відповідача передбачених ч.1 ст.27 ЦПК України прав - надати суду свої пояснення та докази, які мають істотне значення для справи. Такі порушення стали підставою для винесення рішення, яке не грунтується на вимогах закону та не відповідає вимогам Постанови Пленуму ВСУ№14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

Апелянт та її представник у судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча повідомлялися належним чином про день, місце та час судового розгляду справи.

Вважаючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з положень ст.ст.317, 383, 391 ЦК України, встановивши, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, тому обґрунтованим є позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року, яке набрало законної сили 16.03.2016 року (по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру, стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою) встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири №56 на вул. Чорновола, буд. №142 в м. Івано-Франківську (а.с.5-7).

З відповіді Управління Національної поліції в Івано-Франківській області №12665/108/46/04/2016 вбачається, що в ході проведення перевірки звернення ОСОБА_3 при неодноразовому відвідуванні ОСОБА_4 за місцем проживання, ніхто не відчиняв вхідних дверей, у звязку з чим на момент перевірки отримати від ОСОБА_4 будь-яких письмових пояснень не представилось можливим. (а.с.9).

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У ч.1 ст.383 ЦК України закріплено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї.

Аналогічні норми передбачені і у Житловому Кодексі Української РСР, який не втратив чинності на момент розгляду справи.

Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.155 ЖК жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст.57,58,59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не представлено.

Доводи апеляційної скарги про розгляд справи в суді першої інстанції без участі відповідача не є підставою для скасування правильного по суті рішення, так як вони не призвели до неправильного вирішення справи.

При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_5

ОСОБА_6