У х в а л а

12 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Україна» до ОСОБА_4, фермерського господарства «Елена», Горностаївського районного управління юстиції Херсонської області, третя особа - відділ Держземагентства у Горностаївському районі Херсонської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за заявою Фермерського господарства «Елена» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Україна» (далі - ТОВ «ТД «Україна») звернулось до суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 лютого 2003 року між позивачем та власником земельної ділянки - ОСОБА_4. було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,46 га строком на п'ять років. Договір був зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі Великоблаговіщенською сільською радою 13 лютого 2003 року за № 86. Строк дії договору продовжувався додатковими угодами від 05 грудня 2006 року та 05 січня 2013 року.

Посилаючись на те, що змінами до ч. 3 ст. 640 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843714/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1>, що набрали чинності з 01 січня 2013 року, державна реєстрація договорів оренди земельної ділянки була скасована, остання додаткова угода не потребувала реєстрації, оскільки договір оренди земельної ділянки вважався чинним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов та його підписання сторонами.

З листа ФГ «Елена» від 26 березня 2015 року № 400 позивачу стало відомо про укладення 12 лютого 2015 року між ФГ «Елена» та ОСОБА_4. іншого договору оренди без розірвання договору з ТОВ «ТД «Україна, а 23 березня 2015 року здійснено реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки, у зв'язку з чим позивач вважав, що договором оренди земельної ділянки від 12 лютого 2015 року порушено його права як землекористувача, та просив з наведених підстав визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 12 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_4. та фермерським господарством «Елена» (далі - ФГ «Елена») та зобов'язати Горностаївське районне управління юстиції Херсонської області скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою ОСОБА_4., зареєстровану за ФГ «Елена».

Рішенням Горностаївського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року рішення Горностаївського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року касаційну скаргу ФГ «Елена» відхилено, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року залишено без змін.

У поданій 11 серпня 2016 року до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року, ФГ «Елена» порушує питання про скасування судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення Горностаївського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції положень статті 6 Закону України «Про оренду землі», статей 125, 126 Земельного кодексу України, статей 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та частини 1 статті 210, частини 1 статті 215 і частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України, щодо застосування у подібних правовідносинах вищезазначених норм матеріального права.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 6 Закону України «Про оренду землі», статей 125, 126 Земельного кодексу України, статей 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ч. 1 ст. 210, ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 638 ЦК України заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, 30 березня 2016 року, 13 квітня 2016 року, 27 липня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 30 березня і 13 червня 2016 року та 19 лютого 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що договір оренди земельної ділянки між позивачем та власником земельної ділянки був укладений 01 лютого 2003 року, тобто до набрання чинності змінами до статті 6 Закону України «Про оренду землі», які набрали чинності 1 січня 2013 року, а тому оспорюваний договір оренди землі було укладено між відповідачами із порушенням вимог закону та порушує права позивача.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на які посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, зазначено:

- в ухвалах від 10 лютого 2016 року та від 30 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення судів про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів оренди землі, зазначив, що укладені між позивачем та орендодавцем у 2014 році договори оренди не набули чинності, оскільки не було здійснено державної реєстрації права оренди у реєстраційній службі, що є обов'язковим в силу вимог законодавства, чинного на момент укладення таких договорів, а тому права позивачів не порушені;

- в ухвалах від 27 липня 2016 року та від 13 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, направляючи справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, зазначив, що у 2009 та 2010 роках, тобто до набрання чинності змінами в законодавстві від 1 січня 2013 року, державній реєстрації підлягали укладені договори оренди. При цьому, спори у даних справах більше стосувались визначенню моменту набрання чинності договором оренди землі (момент державної реєстрації договору або момент досягнення згоди з усіх істотних умов).

Отже зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування статей статті 6 Закону України «Про оренду землі», статей 125, 126 Земельного кодексу України, статей 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та частини першої статті 210, частини 1 статті 215 і частини 1 статті 638 ЦК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 30 березня 2016 року, 13 червня 2016 та 19 лютого 2014 року.

Проте доводи заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України в частині посилання ФГ «Елена» на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у вищезазначених постановах Верховного Суду України є необґрунтованими, а підстави для відкриття провадження - відсутні, виходячи з наступного.

Так, Постановою Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16 залишено без змін ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, на яку як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та яка прийнята за інших фактичних обставин справи.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-162цс13 суд, направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, дійшов висновку про те, що в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

У постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №814-3015-14 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах дійшла до правового висновку про те, що одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону. Виходячи з наведеного, суд направив справу на новий розгляд, оскільки право оренди, яке виникло у позивача на підставі договору, укладеного у 2011 році, було зареєстроване відповідно до вимог чинного на той час законодавства та не потребує ще однієї реєстрації після внесення відповідних змін в чинне законодавство.

За таких обставин, наведені заявником судові рішення не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтею 360 ЦПК України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Україна» до ОСОБА_4, фермерського господарства «Елена», Горностаївського районного управління юстиції Херсонської області, третя особа - відділ Держземагентства у Горностаївському районі Херсонської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за заявою Фермерського господарства «Елена» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:Сімоненко В.М.
Гуменюк В.І. Лященко Н.П.