Справа № 219/5027/16-ц
Провадження № 2/219/2689/2016
18 жовтня 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області
в складі: головуючої судді Чопик О.П.,
при секретарі Чубикало О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька,
позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням суду від 27 вересня 2010 року, та від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з проведенням на території Донецької області Антитерористичної операції та виниклою небезпекою для життя і здоровя вона разом з дитиною переїхали у місто Бердянськ Запорізької області, де орендує житло. Зазначає, що у неї виникає необхідність періодично з дитиною навідуватись додому, за місцем її реєстрації, за адресою: Донецька область, м.Єнакієве, вул.Вільямса, 30/52, для зміни гардеробу та для вирішення інших побутових питань. Однак, стверджує, що відповідач не бажає надавати відповідної згоди, що шкодить інтересам доньки та не сприяє її гармонійному і всебічному розвитку. Просить суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька, неповнолітній доньці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на три роки.
Позивач у судове засідання не зявилась, подавши заяви про розгляд справи за її відсутності та про підтримання позову в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи без його участі та про вирішення спору з дотриманням вимог чинного законодавства.
На підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 27 вересня 2010 року розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишено дошлюбне прізвище ОСОБА_1 (а.с.9).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-НО №112701, виданого 8 лютого 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Єнакіївського міського управління юстиції Донецької області (а.с.8), сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заочним рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 3 вересня 2012 року вирішено стягувати з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 9 серпня 2012 року та до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення суду 13 вересня 2012 року видано виконавчий лист (а.с.10, 11).
Відповідно до статей 7, 15 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини», а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
За положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.
Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.
Згідно зі ст.1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 5 червня 2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Відповідно до статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.
Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, до цього переліку включено в тому числі місто Єнакієве (Єнакіївська міська рада).
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 2 грудня 2015 року № 1276-р) місто Єнакієве Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та перемістилась в місто Бердянськ разом з донькою. Згідно з відміткою у паспорті громадянина України, позивач зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). Відомості про реєстрацію відповідача за даними адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Донецькій області відсутні (а.с.18-19). У судові засідання відповідач викликався оголошенням у друкованих засобах масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження.
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом.
Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.
Згадані вище права не можуть бути об'єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами.
Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені, перш за все, ст. 313 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Крім того, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2); свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12). Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року «Про боротьбу з тероризмом» режим у районі проведення антитерористичної операції це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
У відповідності до вимог ст. 14 цього Закону у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб.
На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 12 червня 2015 року №415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, яка в силу положень ст. 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання.
Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Згідно з частиною 2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до пунктів 3 та 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Таким чином, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить вимогам чинного законодавства, а тому числі і положенням статей 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав та обовязків батьків стосовно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.
Суд зауважує, що вказуючи у позовній заяві про наміри відвідати з неповнолітньою донькою місто Єнакієве Донецької області, позивач не зазначає конкретного часового проміжку.
Особливу увагу суд звертає на наступне.
Відповідно до ст. 12 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
З 07 квітня 2014 року на території Донецької області проводиться антитерористична операція, саме ця обставина змусила позивача з метою уникнення негативних наслідків для життя та здоровя покинути місце свого постійного проживання. На теперішній час антитерористична операція не закінчена та на території, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоровя дітей, а тому виїзд дитини до м.Єнакієве не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим.
Позивач не враховує наявну небезпеку такого вїзду для дитини, яка обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоровя дитини.
На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини, яка є громадянкою України, а також її повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Крім того, на думку суду, позивач не довела нагальність потреби вїзду дитини на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для її життя та здоровя.
З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 212, 215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.П.Чопик