Справа № 275/285/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді: Данилюк О. С.

при секретарі с/з ОСОБА_1,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_2, представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Брусилів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину житлового будинку, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначивши наступне. Так, в січні 2013 року він та ОСОБА_5 познайомилися, покохали один одного та вирішили створити сімю. Оскільки вони проживали в різних населених пунктах, а саме він проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідачка в с. Високе Брусилівського району Житомирської області, то він запропонував ОСОБА_5 переїхати проживати до його батьків на вулицю Лєрмонтова, 15, в смт. Брусилів Житомирської області. В його батьків вони проживали однією сімєю з лютого по травень 2013 року. Але оскільки він та ОСОБА_5 мали на меті проживати окремо від батьків та не бути від них залежними, 07 травня 2013 року вони за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок № 68 по вул. Польовій в с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області. У придбаному будинку він та ОСОБА_5 проживали як чоловік та дружина до лютого місяця 2016 року. Втім, оскільки спільне сімейне життя в них не склалося, в лютому 2016 року їх з ОСОБА_5 шлюбні відносини припинилися, і він знову переїхав проживати до своїх батьків. На даний час ОСОБА_5 його до будинку не допускає та вважає, що будинок повністю належить їй, так як договір купівлі-продажу було оформлено на її імя. Таким чином, позивач ОСОБА_4 вважає, що оскільки він та ОСОБА_5 на час придбання житлового будинку № 68 по вул. Польовій в с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області проживали однією сімєю як чоловік та дружина й перебували в фактичних шлюбних відносинах, то вказане майно є їх спільною сумісною власністю та він має право на ? частину зазначеного будинку. Тому просив суд визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області, вул. Польова, 68.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Також позивач ОСОБА_4 пояснив, що працює в Києві на будівництві, тому приїжджав до відповідачки ОСОБА_5 як до дружини раз у місяць на тиждень, решту часу він проживає за місцем роботи. Зазначив, що гроші на придбання спірного будинку належали відповідачці ОСОБА_5, які вона отримала від продажу квартири у Києві, втім, на оформлення договору купівлі-продажу спірного будинку 1000 доларів давав він. При цьому будинок обирала сама ОСОБА_5 та договір про його купівлю укладала, коли він був на заробітках. Разом з тим, капітальний ремонт вказаного будинку було зроблено за його кошти. Вказав, що на будівництві в Києві він на руки отримував заробітну плату 8000 грн. у місяць, оскільки працював без оформлення. Також пояснив, що отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1280 грн., з якої сплачує аліменти на утримання дитини, яка народилась в іншому шлюбі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не зявилась, надала суду заяву, згідно якої просила справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги ОСОБА_4 не визнала, проти їх задоволення заперечувала.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав, пояснивши наступне. Так, дійсно відповідач ОСОБА_5 07.05.2013р. придбала спірний будинок, розташований за адресою: с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області, вул. Польова, 68, але виключно за власні кошти, отримані нею від реалізації майна, а саме квартири у місті Києві, у квітні 2013 року, здійснювала його подальший ремонт також за власні кошти. У вказаному будинку відповідач зареєстрована, проживала та проживає разом зі своєю малолітньою донькою. При цьому відповідач ніколи не був зареєстрований та постійно у вказаному будинку не проживав, знаходився там дуже рідко. При цьому систематично вчиняв фізичне насильство над відповідачем. Таким чином, стверджував, що ніколи позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 однією сімєю не проживали, спільне господарство вони не вели. Натомість їх спілкування було епізодичним та без взаємних обовязків один щодо одного. Крім того, зазначив, що фінансовий стан позивача не дозволяв йому взяти участь не лише у придбанні спірного будинку, але навіть у його ремонті. Тобто представник відповідачки вважає, що посилання позивача та його представника на ст. 74 СК України як на підставу визнання за позивачем права власності на ? частину спірного будинку є абсолютно необґрунтованими. При цьому він звернув увагу, що позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сімєю позивач не заявляв. Крім того, вважає, що позивачем вказаний позов подано з порушенням строків позовної давності, оскільки ст. 72 СК України до вимоги щодо поділу майна, заявленої після розірвання шлюбу, передбачено трирічний строк, який обчислюється з моменту, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Оскільки позивач знав про укладення договору купівлі-продажу спірного будинку у травні 2013 року, вважає, що строк для предявлення позову щодо розподілу вказаного майна сплинув у травні 2016 року, тоді як даний позов надійшов до суду у кінці червня 2016 року. Крім того зазначив, що відповідачкою з метою отримання правової допомоги по даній справі як під час подачі заперечень на позовну заяву, так і поза межами суду для підготовки необхідних для відповідача документів по справі, з ним як фахівцем в області права, адвокатом було укладено договір-доручення про надання правової допомоги № 23.08-16 від 23.08.2016р. Вказав, що ним було надано наступну правову допомогу відповідачці у справі: консультацію з розясненням прав та обовязків, представництво інтересів відповідача перед юридичними і фізичними особами, органами державної влади; збирання, копіювання, підготовка матеріалів та документів для заперечень на позовну заяву (витрачена 1 година праці адвоката); підготовка та подача адвокатського запиту від 01.09.2016р. № 26, а також заяви про перевірку підстав видачі довідки виконкому Морозівської сільської ради від 10.03.2016р. № 228, на яку як на підставу своїх позовних вимог посилався позивач (витрачена 1 година праці адвоката); підготовка та подача заперечень на позовну заяву до Брусилівського районного суду Житомирської області та клопотання про залучення до участі у справі представника відповідача (витрачено 7 годин); представництво інтересів клієнта в судових засіданнях 19.09.2016р. та 09.11.2016р. (5 годин 10 хвилин праці адвоката); ознайомлення з матеріалами даної цивільної справи з використанням фотоапарату (витрачена 1 година 5 хвилин); підготовка та подання додаткових заперечень щодо даного позову (витрачено 3 години). Тобто на правову допомогу по справі ним витрачено 18 годин 15 хвилин, що з врахуванням мінімальної заробітної плати у цей час та враховуючи вимоги ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» складає 10527 грн., які були сплачені йому відповідачкою та підлягають стягненню з позивача на її користь на підставі ст.ст. 84, 88 ЦПК України. Просив суд у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені нею витрати на правову допомогу у вказаній цивільній справі в сумі 10 527 грн.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6, яка є рідною сестрою позивача, суду пояснила, що її брат ОСОБА_4 познайомився з відповідачкою ОСОБА_5 у березні 2013 року та з цього часу вони як родина протягом двох місяців проживали в будинку, де мешкає вона та їх з позивачем батьки у Брусилові. У травні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали будинок в с. Морозівка та переїхали в нього жити, оскільки в будинку батьків трапився скандал з ОСОБА_5 Пояснила, що їй невідомо, за чиї саме кошти було придбано спірний будинок, втім, ремонт в ньому робили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за спільні кошти, оскільки обидва працювали. Також вказала, що її брат працював на будівництві у Борисполі та приїжджав з роботи додому раз на місяць.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка є тіткою позивача ОСОБА_4, суду пояснила, що позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 дійсно проживали разом як чоловік та дружина. В цей період вони купили спірний будинок та відремонтували його. При цьому ОСОБА_5 розповідала їй, що цей будинок вона придбала за кошти від продажу квартири. Втім, їй відомо, що гроші на ремонт будинку витрачав й ОСОБА_4 Вказала, що деякі ремонтні роботи в будинку робив сам ОСОБА_4, деякі наймані працівники.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що знає сторони у справі близько трьох років, оскільки працює таксистом та неодноразово підвозив їх з Брусилова у Морозівку. Зазначив, що неодноразово підвозив до спірного будинку будівельні матеріали та бачив там ОСОБА_4 Також бачив там і найманих працівників. Однак які ж справжні стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, йому невідомо.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив, що знає ОСОБА_4 майже пять років, має з ним дружні стосунки. Вказав, що ОСОБА_4 зустрічався з ОСОБА_10 та в цей період вони придбали спірний будинок, як йому казали за гроші ОСОБА_10 Ремонт в будинку робив як ОСОБА_4, так і наймані працівники.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 є її сусідкою. ОСОБА_4 вона у спірному будинку бачила, але не частіше разу на місяць. Бачила, що ОСОБА_4 допомагав по ремонту цього будинку. Також там працювали й наймані працівники. Про особисті стосунки між сторонами їй нічого не відомо, оскільки нічого подібного особисто вона не помічала.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснила, що знає ОСОБА_5, оскільки та працює в належному їй салоні краси перукарем. Вказала, що ОСОБА_5 розповідала їй, що продала квартиру, та за ці гроші купила собі будинок в с. Морозівка, та в неї ще залишились гроші на його ремонт. Також вказала, що позичала ОСОБА_5 більше 10 тисяч гривень на будівельні матеріали. Крім того зазначила, що декілька разів бачила у перукарні ОСОБА_4, який приходив до ОСОБА_10, та остання їх розповідала, що вони зустрічались. Втім, перед новим 2016 роком ОСОБА_5 прийшла на роботу з синцями та розповіла, що її побив ОСОБА_4 та з ним вона більше зустрічатись не буде.

Допитана у якості свідка ОСОБА_13, яка є рідною сестрою ОСОБА_5, суду пояснила, що її сестра придбала спірний будинок за кошти, отримані з продажу квартири, яку вони спільно продали, а гроші порівну розподілили між собою. Після купівлі будинку в сестри ще залишались деякі кошти на ремонт, а коли їх не вистачило, то вона з ще однією сестрою давали ОСОБА_5 гроші на ремонт у борг. Також вказала, що раз на місяць приїжджала до сестри в с. Морозівку, однак ОСОБА_4 ніколи там не бачила. Втім, сестра розповідала, що має близького друга, який допомагав їй по ремонту. Про якість ще стосунки з цим чоловіком сестра їй не розповідала. Зазначила, що спірний будинок вони з сестрою вибирали разом, після цього сестра його придбала. При укладенні договору купівлі-продажу будинку вона була присутня, ОСОБА_4 там не було.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що мешкає у с. Морозівка та є сусідкою ОСОБА_5 Вказала, що бачила ОСОБА_4 у спірному будинку, він допомагав з його ремонтом, втім, там працювали й наймані працівники. При цьому ОСОБА_4 вона там бачила не часто, він лише приїжджав до ОСОБА_5 Втім, які саме були в них стосунки, їй невідомо, однак на сімейні вони не були схожі.

Суд, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_4, його представника адвоката ОСОБА_2, представника відповідача адвоката ОСОБА_3, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, встановлено, що 12 квітня 2013 року ОСОБА_5, а також ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_13 продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Драйзера, б. 42, кв. 22, за 591 260 грн. (а.с. 54-56).

07 травня 2013 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_17 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області, вул. Польова, 68, сплативши за нього 97554 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 07.05.2013р. (а.с. 5).

З акту обстеження житла ОСОБА_5 за адресою с. Морозівка Брусилівського району Житомирської області, вул. Польова, 68, складеного комісією у складі депутата Морозівської сільської ради ОСОБА_18 та сусідів ОСОБА_11 та ОСОБА_14, вбачається, що ОСОБА_4 за вказаної адресою зареєстрований не був та починаючи з 2013 року та по день складення акту 28.07.2016р. спільне господарство з ОСОБА_5 не вів та спільно на постійній основі з останньою не проживав (а.с. 50).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення ст. 74 СК України на ці правовідносини не поширюються.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-97цс11, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні.

Крім того відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, звертаючись з позовом про визнання права власності на ? частину спірного будинку та обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що спірний будинок було придбано у період його перебування з відповідачкою ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах та за їх спільні кошти, позивач ОСОБА_4 при цьому не заперечував, що сам він постійно мешкає і мешкав на період придбання вказаного будинку за місцем своєї роботи у місті Києві та лише раз на місяць приїжджав до с. Морозівки відвідати ОСОБА_5, допомогти їй з ремонтом будинку. Також не заперечував, що спірний будинок ОСОБА_5 придбала, коли він перебував на заробітках та на кошти, отримані нею від продажу власної квартири. Вказані обставини підтвердили також допитані судом численні свідки та вони узгоджуються з дослідженими судом та наведеними вище письмовими доказами. При цьому суд не приймає до уваги видану виконкомом Морозівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області довідку № 228 від 10.03.2016р., згідно якої ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_5 в с. Морозівка, по вул. Польові, 68, без реєстрації з 2013 року по лютий 2016 року, та вів з нею спільне господарство, оскільки її зміст спростовується поясненнями самого ОСОБА_4 щодо періодичності його спільного проживання з відповідачкою.

Тобто, враховуючи встановлені судом обставини, посилання позивача ОСОБА_4 на ст. 74 СК України як на підставу своїх позовних вимог є помилковим.

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на ? частину спірного житлового будинку необхідно відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. Так, ст. 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на корить якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем в області права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між сторонами та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах».

Пунктом 48 вказаної постанови Пленуму розяснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 вказаної постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультації, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бут документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, відповідачем ОСОБА_5 у звязку з судовим розглядом вказаної цивільної справи понесені витрати на правову допомогу в загальній сумі 10 527 грн., що підтверджується копією договору - доручення про надання правової допомоги № 23.08-16 від 23.08.2016р., актами приймання-передачі наданих послуг, ордером адвоката, квитанціями про сплату вказаної суми, а також розрахунком зазначених витрат (а.с. 47-48, 61-64, 105-109).

Суд вважає розрахунок витрат, понесених ОСОБА_5 на правову допомогу, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з огляду на що понесені ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 10 527 грн. підлягають стягненню з позивача ОСОБА_4 на її користь.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 21, 74 СК України, ст. 368 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 84, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину житлового будинку, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу - 10 527 (десять тисяч пятсот двадцять сім) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_19