У Х В А Л А

26 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на землю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

16 вересня 2016 року від представника ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, яка цього ж дня була передана разом з доданими матеріалами судді-доповідачу ОСОБА_9

В зв'язку з неможливістю продовження розгляду справи суддею ОСОБА_9. на підставі прийняття Верховного Радою України постанови про його звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку 10 жовтня 2016 року замінено суддю автоматизованою системою на суддю Сімоненко В.М.

Із заяви ОСОБА_4 вбачається, що вона подана з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах, а саме статті 116, 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що спірна частина земельної ділянки перебувала у користуванні ОСОБА_8 і не відчужувалась нею, згідно із умовами мирової угоди, укладеної між позивачем і ОСОБА_8, затвердженої ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 серпня 2014 року, як це і було визначено оспорюваним державним актом на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 0449 га виданого Богородчанською селищною радою Богородчанського району Івано-Франківської області 4 березня 2002 року на ім'я ОСОБА_8 Крім того, судом встановлено, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалось, оскільки при видачі державного акта ОСОБА_8 було допущено помилку у зазначенні цільового призначення земельної ділянки - для ведення особистого підсобного господарства, замість для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і ця помилка в подальшому була виправлена при видачі державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0, 0449 га спадкоємцям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_8

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року наданій заявником для порівняння, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову про поділ земельної ділянки, оскільки не надано доказів набуття права власності на заявлену частину спірної земельної ділянки. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення частково первісного позову та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України не роз'яснили позивачу за первісним позовом способи захисту його цивільних прав та інтересів, які визначені статтею 16 ЦК України, не попередили про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій, не уточнили позову та задовольнили вимоги, виділивши позивачу 70/100 частин земельної ділянки, встановивши при цьому, що останньому належить 75/100 будинку та, відповідно, такий самий розмір земельної ділянки.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі про поділ земельної ділянки, міститься висновок про те, що оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то у зв'язку із прийняттям 22 лютого 2001 року спадщини, у сторін із передбачених законом підстав виникло в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання спадкодавцем державного акта є об'єктом права власності. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на землю відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук