Справа № 2-512/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року Солом′янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.,

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, просила стягнути з відповідачів на її користь 15 000 Євро, що еквівалентно 356 235 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що у серпні 2013 року між нею та подружжям відповідачів було укладено договір позики, за яким вона передала у два етапи відповідачам 15 000 Євро.

Так 09 серпня 2013 року було перераховано позивачем з банківського рахунку ОСОБА_4 8000 Євро на рахунок ОСОБА_3, а 25 серпня 2013 року вона передала 7000 Євро особисто на строк до 25 серпня 2015 року.

Оскільки відповідачі, шлюб між якими було розірвано, зобов'язання по поверненню грошей не виконали, тому позивач змушена звернутися з позовом до суду.

Пізніше позивач подала заяву про зміну предмета позову, просила визнати борг спільною сумісною власністю подружжя відповідачів та стягнути з відповідачів на її користь суму боргу у розмірі 15 000 Євро, що еквівалентно 356 235 грн.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені у позові обставини, та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала частково, пояснила, що відповідач є сином позивача, яка позичала подружжю гроші на покупку квартири, а тому борг вважала спільною сумісною власністю подружжя, судовий збір просила покласти на позивача.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що про існування розписки їй не було відомо, ніяких грошей для потреб сім'ї вони не позичали, а квартира, на купівлю якої ніби-то були позичені гроші, належить їм з ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності - по ? частині.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Судом встановлено, що 25 серпня 2013 ОСОБА_2 написав розписку про те, що взяв у позивача грошові кошти у сумі 7 000 Євро, в присутності ОСОБА_3, на покупку квартири, які зобов'язувався повернути на протязі 2 років (а.с. 11).

Підпис ОСОБА_3 на розписці відсутній, чого сторони не заперечували.

З заяви ОСОБА_4 від 04 вересня 2015 року вбачається, що 09 серпня 2013 року він в присутності ОСОБА_1 переказав 8 000 Євро зі свого рахунку на ім'я ОСОБА_3. Ці гроші ОСОБА_1 була змушена дати в борг 8000 Євро своєму сину ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 для придбання квартири, з обов'язковим поверненням вказаної суми (а.с. 26).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що вона позичила ОСОБА_2 7000 Євро 25 серпня 2013 року на 2 роки.

Належних та допустимих доказів укладення з відповідачами разом або з будь-ким із них договору позики на суму 8000 Євро позивачем суду не надано, а тому в цій частині суд вважає викладені позивачем обставини безпідставними.

Сам по собі факт перерахування коштів не свідчить про наявність договору позики, який повинен бути укладений відповідно до вимог законодавства та містити умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні також встановлено, що сторони уклали шлюб 26 червня 2004 року, що підтверджується даними паспорта ОСОБА_2 (а.с. 21).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з даних договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили квартиру АДРЕСА_1, в рівних частках кожний (а.с.а.с.51-54).

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 серпня 2013 року (а.с.а.с. 55-56) квартира АДРЕСА_1 належала відповідачам на праві спільної часткової власності (по ? частині).

Належних та допустимих доказів придбання даної квартири відповідачами за час перебування їх у шлюбі позивачем суду не надано.

Враховуючи викладене, відсутність належних та допустимих доказів які б доводили, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладався в інтересах сім'ї, а не з метою покупки ОСОБА_2 належної йому частки квартири, належність відповідачам квартири на праві спільної часткової власності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання боргу спільною сумісною власністю подружжя відповідачів та стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу у розмірі 15 000 Євро є необгрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 10, 11, 27, 31, 60, 61, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 356, 368, 628, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 21, 60, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн