У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства «Моквинторф» Державного підприємства «Рівнеторф», Державного підприємства «Рівнеторф» про внесення змін у наказ про звільнення з роботи щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової допомоги при звільненні з роботи, грошової компенсації за невикористану відпустку, відшкодування грошових коштів, стягнутих за виконавчим листом, та витрат на правову допомогу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Моквинторф» (далі - ДП «Моквинторф»), Державного підприємства «Рівнеторф» (далі - ДП «Рівнеторф») та ОСОБА_7 про внесення змін у наказ про звільнення з роботи щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової допомоги при звільненні з роботи, грошової компенсації за невикористану відпустку, відшкодування грошових коштів, стягнутих за виконавчим листом, та витрат на правову допомогу

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просила суд: визнати її звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію; стягнути з ДП «Моквинторф» на її користь середньомісячний заробіток з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року в сумі 172 757 грн 96 коп. з урахуванням індексації в сумі 8 620 грн 51 коп. та 3 % річних в сумі 3 666 грн 51 коп.; компенсацію за 84 дні невикористаної відпустку в сумі 23 348 грн 64 коп.; грошову допомогу при звільненні в сумі 3 040 грн згідно з колективним договором; 20 000 грн матеріальної допомоги при виході на пенсію; 24 055 грн 87 коп. незаконно стягнутих коштів за виконавчими листами; стягнути судові витрати та моральну шкоду в сумі 2 610 грн, які були відшкодовані їй рішенням апеляційного суду від 15 травня 2013 року і яке не виконане; стягнути витрати з оплати правової допомоги в сумі 2 500 грн.

Від позовних вимог до ОСОБА_8 відмовилась і відмова прийнята судом (а. с. 228, 224).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Моквинторф» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за період з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року в сумі 172 757 грн 96 коп. з урахуванням індексації в сумі 8 620 грн 51 коп. та 3 % річних в сумі 2 666 грн 51 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 23 348 грн 64 коп.; грошову допомогу при звільненні в сумі 3 040 грн згідно з колективним договором. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 перебувала у трудових відносинах з ДП «Рівнеторф», працюючи на посаді директора ДП «Моквинторф» відповідно до контракту, укладеного між нею та ДП «Рівнеторф» на термін з 04 лютого 2011 року по 11 травня 2013 року.

Наказом директора ДП «Рівнеторф» від 03 лютого 2012 року № 4-к «Про звільнення» ОСОБА_6 була звільнена з посади директора ДП «Моквинторф» з 03 лютого 2012 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Даний наказ позивач оскаржила в судовому порядку.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року позов ОСОБА_6 до ДП «Рівнеторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково: визнано наказ від 03 лютого 2012 року № 4-к «Про звільнення» незаконним; визнано ОСОБА_9 звільненою з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року; стягнуто з ДП «Рівнеторф» на користь ОСОБА_6 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 610 грн понесених витрат з оплати правової допомоги. Цим же рішенням відмовлено ОСОБА_6 у стягненні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що такі вимоги були заявлені до ДП «Рівнеторф», а відповідно до контракту позивачу нарахування та виплата заробітної плати проводилася за рахунок коштів (доходу) ДП «Моквинторф».

Вказане рішення набрало законної сили і має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Відповідно до платіжного доручення від 04 липня 2014 року № 489 ОСОБА_6 перераховано в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати 11 209 грн 29 коп. (а. с.107).

У серпні та вересні 2014 року ОСОБА_6 тричі зверталась з проханням виплатити їй заборгованість із заробітної плати торфобрикетом (а. с. 111-113, 256-257).

Згідно з накладними від 01 серпня 2014 року № 1096, від 11 серпня 2014 року № 1131, від 29 серпня 2014 року № 1265, від 19 вересня 2014 року № 1437, від 11 вересня 2014 року № 1378, від 30 вересня 2014 року № 1531 ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу із заробітної плати отримала торфобрикет на загальну суму 56 130 грн (а. с. 114-119, 259-264).

У накладних про фактичний відпуск продукції ОСОБА_6 особисто підписалась про її отримання.

Загальна сума коштів, виплачених у серпні-вересні 2014 року для ОСОБА_6 у рахунок погашення заборгованості з виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, складає 67 339 грн 29 коп.

Отже, відповідно до долученої позивачем довідки сума боргу підприємства з відрахуванням обов'язкових платежів на час звільнення складала 56 130 грн 37 коп., а після звільнення з роботи позивач у серпні-вересні 2014 року в рахунок погашення заборгованості отримала 67 339 грн 29 коп.

Установивши такі обставини, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання її звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію, оскільки такий спір уже розглянутий судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - Положення).

Згідно з п. 2 Положення компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Привальними є висновки суду апеляційної інстанції, що не провівши з ОСОБА_6 розрахунок у день звільнення ДП «Моквинторг» допустило порушення ст. 116 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року встановлено, що середньомісячний заробіток позивача, з якого сплачено єдиний внесок, становив 5 445 грн щомісячно, тобто складався з окладу 3 630 грн та 50 % надбавки за інтенсивність в сумі 1 815 грн (а. с. 31).

Середньоденна заробітна плата позивача за січень-лютий 2012 року складає 143 грн 29 коп. ( 5 445 грн : 38 днів).

Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку з 12 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року становить 349 днів.

Розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку становить 50 008 грн 21 коп. Сума індексації за невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку складає 9 701 грн 59 коп.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день остаточного розрахунку, тобто по 30 вересня 2014 року, та сума індексації на невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку є обгрунтованими.

За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 30 вересня 2014 року, а з позовними вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, які вона подала під час провадження справи в суді, вона звернулася до відповідача 03 червня 2015 року (а. с. 165), правильними є висновки суду апеляційної інстанції, що в задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з 11 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року та суму індексації на невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку необхідно відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Також з огляду на вказане позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2014 року по 10 жовтня 2015 року є безпідставними, оскільки порушення її прав, що було підставою застосування ст. 117 КЗпП України, припинилось з моменту повного розрахунку.

Правильними є висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України з наведених мотивів.

При цьому, встановивши, що позивачу виплачено кошти за невикористану відпустку, суд апеляційної інстанції з наведених ним підстав обґрунтовано вважав такі вимоги безпідставними.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення грошової допомоги при звільненні у сумі 3 400 грн відповідно до колективного договору, оскільки адміністрації ДП «Моквинторф» за період роботи позивача на посаді директора з трудовим колективом такий договір не укладала.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова