У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євростандарт-Автогаз» про зміну формулювання причини та дати звільнення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 грудня 2011 року працювала на посаді менеджера у товаристві з обмеженою відповідальністю «Євростандарт-Автогаз» (далі - ТОВ «Євростандарт-Автогаз»). 26 червня 2015 року вона направила поштою заяву про звільнення з роботи за згодою сторін, проте товариство цей лист на поштовому відділенні не отримало. 13 липня 2015 року вона направила через товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», що здійснює експрес-поштові відправлення, заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 30 липня 2015 року. Незважаючи на отримання її заяви про звільнення за власним бажанням, її було звільнено з 03 серпня 2015 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я.

Посилаючись на те, що її звільнення проведено незаконно, а також на те, що вона є одинокою матір'ю, позивачка просила визнати формулювання причини та дати її звільнення такими, що не відповідають чинному законодавству, змінити формулювання причини та дату її звільнення на ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 30 липня 2015 року та зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 привласнила грошові кошти, виручені за скраплений газ, що належить відповідачеві, у кількості 40 тон на загальну суму 572 тис. грн., а тому її звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я є правомірним.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що при прийнятті на роботу із позивачкою було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому після виявлення недостачі відповідач мав підстави звільнити її у зв'язку з втратою довір'я. Суд зазначив, що ОСОБА_3 не є одинокою матір'ю, оскільки дитину народила у шлюбі.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 01 грудня 2011 року ОСОБА_3 працювала на посаді менеджера у ТОВ «Євростандарт-Автогаз».

Наказом № 10-к від 03 серпня 2015 року її було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що 13 липня 2015 року вона не є матеріально-відповідальною особою, а також на те, що вона є одинокою матір'ю, що не було враховано при її звільненні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках:винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-104цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не навів належних та допустимих доказів передачі ОСОБА_3, яка працювала менеджером, грошових коштів чи матеріальних цінностей під звіт.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179 цього Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив тверджень позивачки про те, що вона є одинокою матір'ю, оскільки із чоловіком розлучилася та на час звільнення одна виховує малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто підпадає під категорію жінок, які не можуть бути звільнені з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без обов'язкового працевлаштування.

Отже, апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська