У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 травня 2010 року позичив ОСОБА_4 10 тис. доларів США на строк до 05 березня 2011 року, про що вони уклали договір позики. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2011 року з неї було стягнуто заборгованість у розмірі 80 929 грн., що еквівалентно 10 тис. доларів США.

Посилаючись на те, що вона зазначене рішення суду не виконала, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 61 432 грн. 01 коп. та три відсотки річних у розмірі 8 571 грн. 99 коп.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 70 004 грн., з яких інфляційні втрати у розмірі 61 432 грн. 01 коп. та три відсотки річних у розмірі 8 571 грн. 99 коп. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року рішення районного суду змінено. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 68 481 грн. 52 коп., з яких інфляційні втрати у розмірі 61 292 грн. 52 коп. та три відсотки річних у розмірі 7 189 грн. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з неї на користь позивача три відсотки річних у розмірі 6 136 грн., в іншій частині позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не виконала рішення суду про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за договором позики, що є підставою для стягнення з неї сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за час прострочення виконання судового рішення.

Зменшуючи розмір стягнутої суми, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності до частини позовних вимог, про застосування наслідків спливу якого просила відповідачка, тому три відсотки річних становлять 7 189 грн., а інфляційні втрати - 61 292 грн. 52 коп. В іншій частині рішення суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 10 травня 2010 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 10 тис. доларів США на строк до 05 березня 2011 року, про що вони уклали договір позики.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2011 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість у розмірі 80 929 грн., що еквівалентно 10 тис. доларів США.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 зазначене рішення суду не виконала, що є підставою для стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

При цьому з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Указані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-771цс15 та від 2 березня 2016 року № 6-2491цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки тому, що позика надавалася в іноземній валюті, у доларах США, а, відтак, не перевірив, чи може бути застосоване положення ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат до спірних правовідносин з урахуванням того, що рішення суду зобов'язальні правовідносини не встановлює, а лише підтверджує їх існування (ст. 11 ЦК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив тверджень відповідача про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності, про застосування наслідків якого вона заявляла.

Так, позов ОСОБА_3 пред'явив у липні 2015 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-30цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу чи іншого обов'язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії. До таких дій, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають бути вчинені в межах строку давності, можуть належати, зокрема будь-які дії, які свідчать про визнання боргу чи обов'язку.

Апеляційний суд не врахував того, що право на нарахування 3 % річних у позивача виникло з моменту прострочення виконання відповідачем договору позики, а не з моменту ухвалення судом рішення про стягнення цієї заборгованості.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська