У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника позивачаЗавгородньої І.М., Коротуна В.М., Осадчого К.Є., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа - публічне акціонерне товариство «Возко», про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 23 грудня 2011 року між ним та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк») укладено договір поруки № 6211Р6, відповідно до умов якого він зобов'язався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання публічним акціонерним товариством «ВОЗКО» основного зобов'язання за: генеральною угодою від 18 січня 2007 року № 6207N1 з лімітом заборгованості 11 160 000 доларів США (термін користування до 17 січня 2021 року); кредитним договором від 01 липня 2011 року № 6211 К7 із загальним лімітом заборгованості 6 027 203 долари США (термін користування до 31 січня 2017 року); кредитним договором від 05 вересня 2011 року № 6207К14 із загальним лімітом заборгованості 3 000 000 доларів США та 1 010 000 гривень (термін користування до 31 грудня 2015 року); кредитним договором від 20 жовтня 2011 року № 6211К11 із загальним лімітом заборгованості 495 000 доларів США (термін користування до 19 жовтня 2018 року). Посилаючись на те, що він не був повідомлений про зміну строку виконання основного зобов'язання, банк не пред'явив до нього вимогу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а також внаслідок укладення додаткових угод збільшився обсяг його відповідальності, як поручителя, просив суд визнати припиненим договір поруки. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, залишеного без змін ухвалоюапеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, позов задоволено. Ухвалено визнати припиненим договір поруки № 6211Р6, укладений 23 грудня 2011 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» України». У касаційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» України» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся з позовом до поручителя з пропуском строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також, що внаслідок зміни процентної ставки в сторону збільшення та розміру комісії за управління кредитом збільшився обсяг відповідальності поручителя, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору поруки припиненим. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що банком не пропущено строк звернення до суду з позовом до поручителя, разом з тим погодився з висновком про збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткових угод. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» та закритим акціонерним товариством «ВОЗКО» (далі - ЗАТ «ВОЗКО»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВОЗКО» (далі - ПАТ «ВОЗКО») укладено генеральну угоду № 6207N1, відповідно до якої сторони домовились, що загальний ліміт заборгованості за генеральною угодою, який у п. 4.5.1 визначено у розмірі 10 400 000 доларів США, поширюється на кредитні договори, укладені до моменту набуття нею чинності, а також на всі кредитні договори, які будуть укладені в рамках цієї угоди протягом її дії. Термін користування кредитом за генеральною угодою визначено до 17 січня 2014 року. Процентна ставка встановлюється за згодою сторін відповідно до ст. 6 генеральної угоди. Додатковою угодою № 6207N1-3 від 13 липня 2009 року визначено загальний ліміт заборгованості за генеральною угодою та зазначено, що загальний розмір заборгованості позичальника за кредитом за цією генеральною угодою не може перевищувати еквівалент 11 160 000 доларів США з можливістю кредитування в гривні, доларах США, євро. 29 листопада 2013 року між банком та ПАТ «ВОЗКО» укладено додаткову угоду до генеральної угоди, за умовами якої визначено термін користування кредитом - 17 січня 2021 року. 05 вересня 2007 року між банком та позичальником укладено кредитний договір № 6207К14, за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 3 000 000 доларів США з кінцевим терміном погашення - 20 червня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10 % річних. 01 липня 2011 року між банком та позичальником укладено кредитний договір № 6211К7, відповідно до умов якого банк надає останньому кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 6 744 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 31 січня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,25 % річних. Додатковим договором від 29 листопада 2013 року № 6211К7 до кредитного договору № 6211К7 змінено ліміт кредитної лінії - 6 027 203 долари США. Кінцевий строк повернення кредиту - 31 січня 2017 року та зазначено проценту ставку - 10,25 % річних. 20 жовтня 2011 року між банком та ПАТ «ВОЗКО» укладено кредитний договір № 6211К11, відповідно до умов якого банк надає позичальникові шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії кредит у розмірі 495 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 19 жовтня 2018 року зі сплатою відсотків відповідно до умов договору. Судами встановлено, що 23 грудня 2011 року між банком ОСОБА_7 укладено договір поруки № 6211Р6, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання за кредитною угодою, що включає: генеральну угоду від 18 січня 2007 року № 6207N1 зі всіма змінами та доповненнями до неї із загальним лімітом заборгованості 11 160 000 доларів США з терміном користування до 17 січня 2014 року; кредитний договір від 05 вересня 2007 року № 6211К14 зі всіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені, з лімітом заборгованості 3 000 000 доларів США та 1 010 000 гривень зі строком погашення 31 грудня 2015 року з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів; кредитний договір № 6211К7 від 01 липня 2011 року з всіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені, з лімітом заборгованості 6 744 000 доларів США зі строком погашення 31 січня 2014 року з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів; кредитний договір № 6211К11 від 20 жовтня 2011 року зі всіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені, з лімітом заборгованості 495 000 доларів США зі строком погашення 19 жовтня 2018 року з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст.553, ч. 1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями ч. 1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, виходячи з аналізу зазначенихправових норм, порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-701цс15). Як роз'яснено у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2014 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» та ПАТ «ВОЗКО» укладено додатковий договір № 6207К14-16 до кредитного договору № 6207К14 від 05 липня 2007 року, за умовами якого встановлено з 01 листопада 2014 року проценту ставку для кредитної лінії з лімітом заборгованості 3 000 000 доларів США - 11,25% річних; для кредитної лінії з лімітом заборгованості 1 010 000 гривень - 21,55% річних. Того ж дня між банком та позичальником укладено додатковий договір № 6211К7-6 до кредитного договору № 6211К7 від 01 липня 2011 року, відповідно до умов якого встановлено процентну ставку за користування кредитом: з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року - 9,25 % річних; з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року - 11,25 % річних; з 01 квітня 2015 року - 10,25 % річних. 26 червня 2014 року додатковим договором № 6211К11-5 від 26 червня 2014 року до кредитного договору № 6211К11 від 20 жовтня 2011 року збільшено в два рази розмір комісії за управління кредитом у випадку порушення зобов'язання зі сторони позичальника по відношенню до базового розміру комісії. Вказані обставини суд першої інстанції вважав такими, що призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Разом з тим відповідно до п. 6.4.5 генеральної угоди банк має право змінювати строки та порядок сплати процентів за користування кредитом та/або плат за цією генеральною угодою та/або кредитним договором в односторонньому порядку, про що письмово повідомляє позичальника. Згідно п. 6.6.2 генеральної угоди позичальник сплачуватиме проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, визначеному у кредитному договорі. Відповідно до п. 2.1.5 договору поруки поручитель ознайомився з умовами кредитної угоди (включаючи всі додатки до кредитної угоди, що є чинними на дату укладення цього договору), укладеної між кредитором та позичальником, поінформований про фінансово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки за цим договором. Поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому (п. 2.1.6). 29 листопада 2013 року між банком та поручителем укладено договір про внесення змін № 6211Р6-1 до договору поруки щодо терміну повернення коштів за генеральною угодою до 21 січня 2021 року та змінено ліміт заборгованості за кредитним договором № 6211К7 від 01 липня 2011 року - 6 027 203 долари США. Договір про внесення змін є невід'ємною частиною договору поруки та не змінює інших його положень (п. 2). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що уклавши договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань за генеральною угодою, поручитель надав згоду відповідати за невиконання зобов'язань, визначених у відповідних кредитних договорах із усіма змінами та доповненнями, які будуть укладені в майбутньому, але виключно в рамках загального ліміту заборгованості за генеральною угодою та в межах строку її дії, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про визнання договору поруки припиненим. Крім того, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності з посиланням на п. 7.3 договору поруки є також помилковим, оскільки за змістом п. 2.1.6 договору поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та погодився з висновком про наявність правових підстав для припинення договору поруки у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя. Поряд з цим, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Аналогічне положення міститься у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом якого порука припиняється (ч. 4 ст. 559 ЦКУкраїни), якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При вирішенні спору, суд першої інстанції викладеного не врахував, у зв'язку з чим не можна погодитись з висновком, що позивачем пропущено строк пред'явлення позову до поручителя, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України. Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вірно встановив, що строк закінчення поруки у договорі не визначений, а тому порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя. Врахувавши, що вимогу про дострокове стягнення кредиту направлено поручителю 10 березня 2015 року, а з позовом про стягнення заборгованості пред'явлено до суду 27 квітня 2015 року, дійшов правильного висновку, що банком не пропущено встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, разом з тим помилково вважав, що неправильне встановлення судом першої інстанції вказаних обставин не вплинуло на правильність вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович О