У Х В А Л А

30 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року в справі за позовом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_4 про стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Дніпродзержинської міської ради 71 тис. 206 грн 87 коп. за користування земельною ділянкою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

17 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року з передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 156, 157 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок), пунктів 41.1, 41.2 статті 41 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та пункту 1 частини першої статті 3, статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 15 ЦПК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 січня та 4 квітня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального й процесуального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, які встановили, що Дніпродзержинська міська рада Дніпропетровської області уживала заходи для укладення договору оренди, шляхом ухвалення рішення за заявою ОСОБА_4 про продовження користування земельною ділянкою, в той час як останній ухилявся від належного оформлення зазначеного договору.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 18 червня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про відшкодування шкоди, завданої використанням земель без правовстановлюючих документів, який, вирішуючи спір установив, що відповідач не вживав заходів спонукання відповідача до укладення договору оренди та не звертався до суду із відповідним позовом.

В ухвалі від 28 січня 2016 року Вищий адміністративний суд України, залишивши без зміни постанову Донецького апеляційного адміністративного суду, погодився з його висновками про відмову в задоволенні позову про стягнення суми неотриманих коштів за фактичне користування земельною ділянкою з огляду на те, що відповідачу спірна земельна ділянка належить на праві постійного користування на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 1 липня 2014 року. При цьому, посилаючись на положення частини першої статті 120, статті 156 ЗК України, пункти 41.1 та 41.2 статті 41 ПК України та Порядок, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача неодержаних доходів від орендної плати за земельну ділянку.

Верховний Суд України вже неодноразово вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію, зокрема в постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 3-210 гс14) та від 18 травня 2016 року (справа № 3-194гс16) міститься висновок про те, що за змістом статті 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини.

Цьому правовому висновку відповідають судові рішення, про перегляд яких подано заяву.

Разом з тим в ухвалі від 4 квітня 2016 року Вищий адміністративний суд України розглядав спір про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету міської ради про затвердження акта визначення розміру збитків за фактичне використання товариством земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Отже, в ухвалі, наданій для порівняння, та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву наявні різні підстави позову, зміст позовних вимог, предмети спору та різне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За таких обставин заяву ОСОБА_4, подану з підстав, передбачених пунктами 1, 2 статті 355 ЦПК України, вважати обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_4 про стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема