Справа № 473/293/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"18" жовтня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В лютому 2016 року ОСОБА_1 надала суду уточнений позов до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні в якому (з врахуванням уточнення від 13 вересня 2016 року) вказувала, що з 29 грудня 2007 року по 17 квітня 2012 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

В період шлюбу за час спільного проживання подружжя придбало автомобіль «ВАЗ-21102» 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2

Проте після розірвання шлюбу, а саме 31 січня 2015 року відповідач самовільно, без згоди позивачки, розпорядився автомобілем, здійснивши його відчуження ОСОБА_4

ОСОБА_1, вказуючи на те, що автомобіль належав сторонам на праві спільної сумісної власності, проте був відчужений ОСОБА_2 без її згоди, останній не компенсував їй частину вартості цього майна, водночас частки подружжя (в тому числі колишнього) у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію ринкової вартості ? частки автомобіля в розмірі 33 505 грн.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Представник позивачки ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Заперечення проти позову обґрунтовували тим, що автомобіль був придбаний відповідачем за особисті (подаровані йому) кошти, а тому є його особистою власністю, а його відчуження ОСОБА_4 відбулося за згодою позивачки в період шлюбу, а саме в 2011 році, разом з тим отримані від реалізації транспортного засобу кошти були використані ОСОБА_2 в інтересах сім'ї (на придбання майна, проведення ремонту, повернення боргів сім'ї тощо).

Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника позивачки, оскільки ОСОБА_1 проти цього не заперечувала.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що з 29 грудня 2007 року по 17 квітня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу за час спільного проживання придбали автомобіль «ВАЗ-21102» 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2

Твердження відповідача про те, що транспортний засіб був придбаний ним за особисті (подаровані йому) кошти, а тому є його особистою власністю, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки джерело набуття коштів ним жодним чином не підтверджене та додатково спростовуються обставинами, встановленими судом під час розгляду справи №473/3511/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Зокрема в рішенні по справі №473/3511/15-ц судом встановлено, що в період спільного проживання та ведення спільного господарства 15 грудня 2011 року сторонами був придбаний автомобіль «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2000 року випуску, та зареєстрований за ОСОБА_2 Отже обумовлений транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. Протилежного в судовому засіданні не встановлено. Між тим, відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57, 60 ЦПК України. За такого, посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що спірний автомобіль є його особистою власністю не може бути прийнято судом до уваги.

Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя і клопотанням про накладення арешту на спірний транспортний засіб, а саме 31 січня 2015 року відповідач розпорядився автомобілем, здійснивши його продаж ОСОБА_4

Доводи відповідача про те, що відчуження автомобіля відбулося за згодою позивачки в період шлюбу, а саме в 2011 році та щодо того, що отримані від реалізації транспортного засобу кошти були використані ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, не підтверджені належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

В підтвердження своїх заперечень в цій частині сторона відповідача посилається на обставини, встановлені в судовому рішенні від 17 грудня 2015 року по справі №473/3511/15-ц.

Згідно рішення від 17 грудня 2015 року, на яке посилається сторона відповідача, з показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 судом було встановлено, що спірний автомобіль був фактично переданий його власником ОСОБА_4 в кінці 2011 року, що є свідченням його наміру здійснити відчуження належного йому транспортного засобу. Також свідки вказували на те, що з цього часу останній постійно знаходиться у ОСОБА_4

ОСОБА_1 не могла не знати про намір чоловіка щодо розпорядження даним транспортним засобом, погодилася з цим, оскільки жодних вимог до серпня 2015 року не висувала, тому її вимоги є безпідставними. Проте остання не позбавлена права щодо вирішення питання на отримання відповідної компенсації її частки у відчуженому ОСОБА_2 майні.

Тобто судом було встановлено, що в 2011 році ОСОБА_2 дійсно передав ОСОБА_4 автомобіль «ВАЗ-21102» 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в користування та мав намір здійснити його відчуження, проте не встановлено факту укладення в цей час будь-якої угоди щодо автомобіля, зокрема договору купівлі-продажу, отримання відповідачем від покупця коштів в якості оплати вартості автомобіля тощо.

Водночас з письмових доказів (а.с. 46-48), зокрема довідки-рахунку №901022 від 31 січня 2015 року вбачається, що автомобіль був відчужений відповідачем та набутий у власність ОСОБА_4 саме 31 січня 2015 року (тобто після розірвання шлюбу та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ цього майна), продаж відбувся за 40 000 грн., що були отримані комітентом в повному обсязі про що внесено відповідний запис в довідці-рахунку.

Матеріали справи не містять й доказів наявності згоди позивачки на відчуження майна станом на час укладення угоди, сплати відповідачем позивачці будь-якої компенсації вартості частки у спільному майні або використання отриманих коштів в інтересах сім'ї.

Зокрема про відсутність згоди на відчуження свідчить те, що на час укладення угоди з продажу автомобіля в судовому провадженні вже знаходився спір між сторонами про поділ вказаного транспортного засобу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє (п. 19 постанови Пленуму).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 постанови Пленуму).

Таким чином ОСОБА_1 має право на отримання від ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частки у спільному майні в розмірі 20 000 грн. (40 000 грн. (отримані відповідачем від продажу автомобіля кошти) / 2).

Доводи позивачки про наявність у неї права на отримання компенсації у розмірі 1/2 частки середньої ринкової вартості автомобіля згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 11 серпня 2016 року є безпідставними, оскільки:

- матеріалами справи (а.с. 48) підтверджено ціну, за яку фактично було продано автомобіль та з якої слід виходити (фактична вартість);

- судовою автотоварознавчою експертизою встановлено лише середню ринкову вартість аналогічного автомобіля. При цьому під час проведення експертизи автомобіль не був предметом дослідження, тобто не було враховано його індивідуальні особливості, комплектацію, технічний стан, умови експлуатації тощо, висновок грунтується лише на інформації щодо середніх ринкових цін на аналогічні транспортні засоби, а тому не може бути прийнятий до уваги.

Тому суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? частки автомобіля «ВАЗ-21102» реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 20 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що позивачкою при подачі позову сплачено 250,80 грн. судового збору при необхідному 551,20 грн. (станом на дату подачі останньої редакції уточненого позову - 13 вересня 2016 року), судовий збір не був доплачений у необхідному розмірі під час розгляду справи. Також позивачкою понесено витрати на проведення судової експертизи в розмірі 634,32 грн.

З врахуванням встановленого та розміру задоволених позовних вимог судові витрати між сторонами підлягають розподілу наступним чином:

- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 250,80 грн. судового збору та 378,63 грн. витрат на проведення експертизи;

- з ОСОБА_2 на користь державного бюджету підлягають стягненню 78,21 грн. судового збору;

- з ОСОБА_1 на користь державного бюджету підлягають стягненню 222,19 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? частки автомобіля «ВАЗ-21102» реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 (двісті п'ятдесят) гривень 80 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 378 (триста сімдесят вісім) гривень 63 копійки витрат на оплату судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету Вознесенського району (р/р 0113, банк ГУ ДКСУ в Миколаївській області, МФО 826013, код платежу 22030101, код отримувача 38037770, ) 78 (сімдесят вісім) гривень 21 копійку судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету Вознесенського району (р/р 0113, банк ГУ ДКСУ в Миколаївській області, МФО 826013, код платежу 22030101, код отримувача 38037770, ) 222 (двісті двадцять дві) гривні 19 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв