СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/4603/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмила Олексіївна, ОСОБА_4 про визнання довіреності недійсною,

В С Т А Н О В И В:

27.07.2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання недійсною з 21.03.2013 року довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Войтенко Л.О., зареєстрованої в реєстрі за №419. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.03.2013 року позивач, під впливом обману видала довіреність відповідачу, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Войтенко Л.О., зареєстровану в реєстрі за №419. Зокрема, ОСОБА_2, який є колишнім чоловіком позивачки, з метою виконання зобов'язання перед третіми особами, з метою зняття арешту з спільно набутого майна сторін, переконав позивача про необхідність продажу частини спільно набутого майна, а саме паркомісця НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2, при цьому, зазначав про необхідність видання йому довіреності на продаж паркомісця. Відповідач взяв на себе обов'язок підготувати проект довіреності. Але, як виявилось, підписана у квітні 2016 року довіреність, мала інший правовий характер, надавала повноваження відповідачу на продаж від імені позивача квартири, без можливості отримання від продажу грошових коштів. Відповідач діяв всупереч інтересам позивача, не повідомив про намір здійснити відчуження квартири, укласти договір купівлі - продажу квартири, не передав кошти від продажу житлового приміщення, укладений договір обернув на свою користь. Внаслідок спірного правочину було відчужено єдине житло позивача.

Представник позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Представники відповідача і третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову повністю.

Приватний нотаріус КМНО Войтенко Л.О. до суду не з'явилася, подала заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що 21.03.2013 року, до робочого місця приватного нотаріуса КМНО Войтенко Л.О., звернулась громадянка ОСОБА_1, за посвідченням довіреності з питань підготовки необхідних документів для відчуження належної їй на праві приватної власності частини квартири номер АДРЕСА_1 та продажу частини вказаної квартири, виданої на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який мешкає за адресою: м. Київ. АДРЕСА_1. Перед вчиненням відповідної нотаріальної дії та посвідченням оспорюваної довіреності вона (нотаріус) встановила дієздатність гр. ОСОБА_1, яка сумніву не викликала, на запитання ОСОБА_1 відповідала чітко і лаконічно, вільно орієнтувалася на місцевості, своє бажання зробити довіреність саме такого змісту висловила точно і логічно вірно. Самопочуття гр. ОСОБА_1 не викликало сумніву у її дієздатності та здатності розуміти свої дії, а також їх юридичні наслідки, їй були роз'яснені наслідки вчинення нотаріальної дії.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15.07.2004 року серії НОМЕР_3 (а. с. 13), ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частинах на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, жилою площею 79,20 кв. м., загальною площею 120,20 кв. м. Свідоцтво було видано на підставі наказу ГУЖЗ від 13.07.2004 року №1271-С/КІ.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.11.2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований 17.11.1990 року у міському ВРАГС м. Коростень за актовим записом №647 (а. с. 10 - 11).

21.03.2013 року ОСОБА_1 на підставі усного договору уповноважила довіреністю ОСОБА_2 бути її представником в органах нотаріату з питань підготовки необхідних документів для відчуження належної їй на праві приватної власності частини квартири АДРЕСА_1 та продажу частини вказаної квартири, з правом отримання належних грошей, а також представляти інтереси в усіх судових установах України. Для цього надала представнику право складати, підписувати та подавати від її імені заяви, довідки, документи та ін. Довіреність видана до 21.03.2016 року, посвідчена приватним нотаріусом КМНО, зареєстрована в реєстрі за №419. На довіреності міститься особистий підпис ОСОБА_1 (а. с. 8 - 9).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Спір виник у зв'язку з тим, що згідно пояснень позивачки остання під впливом обману видала довіреність ОСОБА_2, що призвело до продажу частини квартири позивача, яку остання не мала наміру відчужувати. Позивач не мала волевиявлення на видачу довіреності щодо відчуження належної їй квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення . Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму).

Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вважаємо, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі N 6-7182св06.

Представник позивач в судовому засіданні зазначав про введення його довірителя в оману, проте довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною на підставі ст. 230 ЦК України, враховуючи наведені вище положення законодавства та роз'яснення ВСУ.

Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу саме такої довіреності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008).

Фактично позивач обґрунтовує невідповідність волевиявлення її внутрішній волі тим, що відповідач ввів її в оману (ст. 230 ЦК України), проте судом вище уже було зазначено, що ст. 230 ЦК України не підлягає застосуванню до односторонніх правочинів, якою є оспорювана довіреність.

Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу довіреності спростовуються матеріалами справи і письмовими поясненнями нотаріуса.

Зокрема, в довіреності міститься особистий підпис ОСОБА_1, що свідчить про її обізнаність зі змістом довіреності та надання відповідачу зазначених у довіреності повноважень.

В письмових поясненнях приватного нотаріуса КМНО Войтенко Л.О. зазначено, що 21.03.2013 року, до неї звернулась громадянка ОСОБА_1, за посвідченням довіреності з питань підготовки необхідних документів для відчуження належної їй на праві приватної власності частини квартири номер АДРЕСА_1 та продажу частини вказаної квартири. Перед вчиненням вищевказаної нотаріальної дії приватний нотаріус перевірила дієздатність громадянки ОСОБА_1, а також на підставі переконаності в результаті проведеної розмови з ОСОБА_1 та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії та змісту, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії, згідно Глави 4 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Сумнівів щодо дієздатності гр. ОСОБА_1 не виникло. За правилами вчинення нотаріальних дій (ст. 8 Закону України «Про нотаріат») - в окремій кімнаті, де знаходилися виключно приватний нотаріус і гр. ОСОБА_1, нотаріусом було встановлено дієздатність гр. ОСОБА_1, яка сумніву не викликала, на запитання ОСОБА_1 відповідала чітко і лаконічно, вільно орієнтувався на місцевості, своє бажання зробити довіреність саме такого змісту висловила точно і логічно вірно. Самопочуття гр. ОСОБА_1 не викликало сумніву у її дієздатності та здатності розуміти свої дії, а також їх юридичні наслідки.

Довіреність від імені ОСОБА_1 з додержанням вимог чинного законодавства України, яка виражала волю довірителя, та особисто нею прочитана і власноручно підписана, була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Войтенко JI.O., 21.03.2013 року та зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 419 на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВАА № 777288 та зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей 21.03.2013 року.

Крім того, гр. ОСОБА_1 було роз'яснено зміст ст. 244 щодо представництва за довіреністю, ст. 245 щодо форми довіреності, ст. 247 щодо строку довіреності, ст. 248 щодо припинення представництва за довіреністю, ст. 249 щодо скасування довіреності, ст. 250 щодо відмови представника від вчинення дій. які були визначені довіреністю, ст. 251 щодо поняття строку та терміну, ст. 252 щодо визначення строку та терміну, ст. 253 щодо початку перебігу строку, ст. 254 щодо закінчення строку, ст. 255 щодо порядку вчинення дій в останній день строку, про що було зазначено у самій довіреності.

Враховуючи вказані письмові пояснення нотаріуса, фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що оспорювана довіреність виражала волю довірителя, тобто волевиявлення позивача було на видачу довіреності саме з таким змістом, довіреність була особисто прочитана і власноручно підписана позивачем, яка знала її зміст і виражала її волю.

За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ