АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 2/756/5/14 Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/64/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, договору довічного утримання, договору дарування.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, договору довічного утримання, договору дарування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_6, яка мешкала в АДРЕСА_1. Після смерті останньої відкрилась спадщина у вигляді наступного майна: квартири АДРЕСА_2; будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4; гараж, який знаходиться на території м. Києва. 19.03.2011 позивач подав до одинадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак нотаріусом було повідомлено про те, що ОСОБА_6 було складено заповіт на все майно на ОСОБА_5.

Вважає, що даний заповіт є недійсним. Зазначав, що померла ОСОБА_6 була інвалідом з дитинства, знаючи про її проблеми зі здоров′ям, а також про те, що рідних дітей у неї не було, він та його батьки всіляко намагалися допомогти їй. Хвороба тітки прогресувала, в останні роки життя її пам′ять дуже погіршилась спостерігались симптоми склерозу. Сама вона не визнавала те, що у неї існують проблеми, не вірила рідним та була дуже піддатлива на вплив зовні. Таким фізичним та психічним станом тітки неодноразово користувались нечесні люди. Так, невідомі позивачу особи нав′язали ОСОБА_6 ідею спасіння, яке вона може здобути лише в разі постійного відвідування засідань свідків Ієгови та внесення різноманітних пожертвувань. Також за настановами свідків Ієгових тітка в останні роки життя відрізала себе від цивілізованого світу, відмовлялась іти на будь-який контакт, спілкувалась виключно із іншими свідками. Відповідач ОСОБА_5 також належить до свідків Ієгових. Негативна реакція тітки на спілкування з нею позивача з кожним разом все більше посилювалась. Одного разу тітка зазначила в розмові, що в церкві їй пояснили, що її рідні можуть викинути її з вікна. ОСОБА_6 перед смертю знаходилась в безпорадному стані, мала стійкі проблеми зі здоров′ям та перебувала під психічним примусом. Позивач переконаний, що ідея складання заповіту на абсолютно чужу для неї людину, ОСОБА_5, яка також є прихильницею віросповідання свідків Ієгових була нав′язана зовні.

Враховуючи викладене позивач вважає, що порушені його права та просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом одинадцятої Київської державної нотаріальної контори. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом одинадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім′я ОСОБА_5. Визнати недійсними свідоцтва про право власності відповідачки на квартиру АДРЕСА_2 та на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4.

Під час розгляду справи позивач подав доповнення до позовної заяви, в яких посилаючись на ст.ст.203, 225, 1218, 1221, 1223, 1233, 1234, 1257, 1269, 1301 ЦК України просив суд визнати недійсним договір довічного утримання від 18.03.2004, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 658; договір дарування від 20.11.2010, укладений між ОСОБА_6 на ім′я ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 7-1320; заповіт від 20.01.2004, посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № с/с-57;. заповіт від 14.10.2010, посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори ЯворськоюН.В. та зареєстрований в реєстрі № 1173 на ім′я ОСОБА_5 та свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2011 року, виданих на ім′я ОСОБА_5, посвідчені державним нотаріусом 11- ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстровані в реєстрі за № 7- 612 та 7-614.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності, договору довічного утримання, договору дарування, відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які грунтуються на дослідженнях та висновках експерта і підтверджують, що померла ОСОБА_6 була тяжко хвора та не могла усвідомлювати значення та наслідки своїх дій при укладенні правочинів, які оскаржуються позивачем. А навпаки, в основу рішення покладені докази, які викликають сумнів та не доведені беззаперечно, а саме покази свідків з приводу того, що ОСОБА_6 працювала та укладала угоди щодо здавання в оренду свого житла. Ці відомості взагалі не доведені, так як немає жодного документу, який би підтверджував ці відомості, по-друге, ці факти зазначалися свідками, які були залежні від відповідача ОСОБА_5, по-третє, ці факти не відносяться до періоду життя померлої ОСОБА_6, в якому вона уклала спірні правочини, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідач та представник відповідача ОСОБА_11, заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що між сторонами у справі виник спір відносно спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_6. Позивач ОСОБА_4 приходиться племінником спадкодавця. Батько позивача за ступенем спорідненням приходиться рідним братом спадкодавця ОСОБА_6.

Із досліджених письмових доказів судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2004 року ОСОБА_6 склала заповіт на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_5, який посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори (а.с. 90 том 1).

18 березня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір відповідно до умов якого ОСОБА_6, непрацездатна за віком, передає у власність ОСОБА_5 належну їй на праві власності ј частину квартири за АДРЕСА_1 взамін чого, ОСОБА_5 зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, (а.с.27 том 1). Вказаний договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О. та зареєстровано в реєстрі № 658.

14 жовтня 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім'я ОСОБА_5 на все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що матиме право за законом, який посвідчений Яворською Н.В. державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори, (а.с. 91 том 1).

20 листопада 2010 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 3/4 частини квартири за № АДРЕСА_1. Договір дарування від 20 листопада 2010 року частин квартири посвідчено державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 7- 1320 (а.с. 28 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (а.с.90 том1)

До дня смерті ОСОБА_6 була зареєстрована в квартирі за АДРЕСА_1. Разом з нею відповідно до довідки форми № 3 зареєстрована та проживала ОСОБА_5 з 08.04.2004 (а.с. 92 звор.т.1).

В строки визначені законом ОСОБА_5 звернулася із заявою до 11-ї Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.89 том 1).

19 березня 2011 року позивач ОСОБА_4 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 за правом представлення, так його батько і рідний брат спадкодавця помер до відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 104 том 1).

24 травня 2011 року ОСОБА_5 звернулася до 11-ї Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь», що знаходиться за адресою : м. Київ, вул. Ольжича, 48 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4. Того ж дня державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В. видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5 на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ольжича, 48 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4. (а.с.114-115 том 1).

Допитані при розгляді справи в суді першої інстанції свідки свідчили наступне:

Так, свідок ОСОБА_12 - мати позивача, вказувала на те, що до 2001 року спілкувалася з ОСОБА_6, яка приходиться рідною сестрою її чоловіка. ОСОБА_6 з дитинства була інвалідом. Після смерті свекра ОСОБА_6 відмовилась з ними спілкуватися, з посиланням на те, що родичі її викинуть з балкона. Почала спілкуватися зі свідками Ієговими. Була дуже нервова. Приступили епілепсії були увісні.

Свідок ОСОБА_13, яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_6, зазначила про те, що в дитинстві ОСОБА_6 навчалася в школі для розумово відсталих дітей, поведінка в неї була неадекватна. В 2010 році зустріла її в автобусі, вона розповідала, що пішла в секту. З родичами ні з ким не спілкувалася, була агресивно проти них налаштована. Психічних розладів за нею не спостерігала.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що проживав у належному ОСОБА_6 будинку в АДРЕСА_4 з 2003 року. Ніякі психічні вади не спостерігав за ОСОБА_6 Хотів її помирити з племінником, проте вона не бажала, посилаючись на те, що вони від неї відмовилися, хоча матеріальну допомогу вона потребувала.

Свідок ОСОБА_15, яка проживала у належному ОСОБА_6 будинку в АДРЕСА_4 з 2007 року зазначила про те, що ОСОБА_6 на літо приїздила в село, проте в Київ їздила за пенсією. Говорила, що в Києві за нею доглядає жінка. Стосунки з відповідачкою у померлої були гарні. Віталіка (позивача) та його маму бачила. ОСОБА_6 їй говорила, що родичі не бажають допомагати. ОСОБА_6 відвідувала секту Ієгових, любила спати, читати, телевізор дивитися.

Свідок ОСОБА_16, яка у ОСОБА_6 орендувала житло по вул. Вишгородській в м.Києві з 2005 року пояснила, що ОСОБА_6 ніколи не перебувала на обліку у психоневрологічному диспансері. Крім неї в квартирі ОСОБА_6 проживала ще одна дівчина . ОСОБА_6 часто згадувала родичів, сумувала за ними . Останній рік життя вона лежала в лікарні, за нею доглядала ОСОБА_17 (відповідач). Стосунки між ними були теплі, родинні. Коли вона вселялася в квартиру, то їй сказали, що заселяється до двох сестер. ОСОБА_6 була тиха, спокійна, часто згадувала ОСОБА_16 (позивача) та свого брата.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що з 2000 по 2006 роки працювала двірником та обслуговувала будинок № 38 по вул. Вишгородській в м.Києві. У ОСОБА_6 була заборгованість по квартирній платі і тому з нею познайомилася. Зі слів ОСОБА_6 їй стало відомо, що померла була інвалідом з дитинства. Психологічних відхилень у ОСОБА_6 не бачила. У неї щось було з рукою, перед собою руку носила.

Свідок ОСОБА_19 - лікар психіатр пояснила суду, що ОСОБА_6 перебувала на обліку у психоневрологічному диспансері № 3. Стаціонарне лікування їй не призначалося. У неї було ДЦП, порушення функцій руки та інтелектуальна недостатність. У людей з таким діагнозом нормальна форма мислення. Неадекватно може оцінювати окремі ситуації. В неї була середня ступінь розумової відсталості. Останні три роки психотропні ліки ОСОБА_6 не призначалися.

Із наданих письмових доказів та пояснень сторін, свідків судом встановлено, що померла ОСОБА_6 певний період часу працювала, проживала сама і сама себе обслуговувала, укладала договори з постачальними організаціями щодо постачання послуг і реконструкції своїх боргових зобов'язань, вчиняла дії по приватизації майна. Позивач близько 10 років не спілкувався зі своєю рідною тіткою ОСОБА_6 та за її життя ніяких дії щодо впливу секти на її психічний стан тітки не вчиняв, а саме: не звертався ні до правоохоронних органів, ні до органу опіки та піклування.

Для встановлення психічного стану спадкодавця в момент складання спірних правочинів, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент їх складання, судом першої інстанції призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза (а.с. 182 том 1).

Відповідно до акту комісійної судової-психітричної експертизи від 28 грудня 2012 року ОСОБА_6 на час складання заповітів ( від 20.01.2004 та 14.10.2010 р.), договору довічного утримання (18.03.2004) та договору дарування (20.11.2010) страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді резидуально - органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з психічним недорозвитком у вигляді помірної розумової відсталості та епілептиформного синдрому в анамнезі ( Б02.8, Р 11.2, 21.0) і за своїм психічним станом тоді не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 238-241 том 1).

Допитаний в суді першої інстанції судово-психіатричний експерт ОСОБА_20 пояснив, що ОСОБА_6 була психічно недорозвита, страждала недоумством, мала хронічний стійкий психічний розлад. З урахуванням показів свідків, медичної документації, комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_6 страждала недоумством. Була інвалідом з дитинства. Із захворювань мала атеросклероз, енцифолопатію, ДЦП. В неї була виражена дебільність, що є синонімом олігофренії, яка взагалі не лікується і на протязі всього життя була недієздатною, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання спірних правочинів.

Судово-психіатричний експерт ОСОБА_21 суду пояснив, що у ОСОБА_6 були розлади психіки невиліковні. Захворювання протікає таким чином, що покращень не буває. Також експерт зазначав, що при наявності захворювань, що були у ОСОБА_6 її не повинні були знімати з обліку в психоневрологічному диспансері.

За клопотанням представника відповідача ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року по справі була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза для визначення психічного стану померлої ОСОБА_6 (а.с. 96-99 том 2).

Як вбачається із висновку акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи Відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об′єднання» № 30ц від 13 березня 2014 року, що в період який цікавить суд, ОСОБА_6 страждала на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (родова травма, наслідки перенесеної нейроінфекції, ЧМТ, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з когнітивними порушеннями, емоційно-вольовими розладами. Проте, визначити глибину цих проявів та вплив їх на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними в цей період, неможливо через недостатність та суперечність даних (а.с. 118-125 том 2).

У ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням позивача ухвалами колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 23 вересня 2014 року, від 24 лютого 2015 року, від 23 червня 2015 року призначалися повторно посмертно судово-психіатричні експертизи для визначення психічного стану померлої ОСОБА_6 в момент вчинення спірних правочинів.

Листом від 17 січня 2015 року з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи повернуті на адресу суду матеріали цивільної справи без виконання.

Експерти Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради у висновку судово-психіатричної експертизи № 21 від 23 квітня 2015 року дійшли висновку про те, що «ОСОБА_22 в период времени интересующий суд обнаруживала расстройство личности и поведения вследствие органического поражения головного мозга (родовая травма). Однако определить глубину и степень выраженности имевшихся у нее психических расстройств и ее способности понимать значение своих действий и руководить ими в период времени, не представляется возможным» (а.с. 1-7 том 3).

Із останнього висновку судово-психіатричної експертизи Українського науково -дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології № 31 від 21 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_6 на час складання заповіту від 20 січня 2004 року, заповіту від 14 жовтня 2010 року, договору довічного утримання від 18 березня 2004 року, договору дарування від 20 листопада 2010 року, ОСОБА_6 виявляла ознаки психічного розладу: «Розумова відсталість». Відповісти на питання чи усвідомлювала ОСОБА_6 значення своїх дій та могла керувати ними на час складання заповіту від 20 січня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі № с/с-57; заповіту від 14 жовтня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі № 1173; договору довічного утримання від 18 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О. та зареєстрованого в реєстрі № 65&; договору дарування від 20 листопада 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної конторою та зареєстрованого в реєстрі № 7-1320 не представляється можливим (а.с. 35047 том 3).

За клопотанням представника позивача експерт - доповідач ОСОБА_23 з′явився в судове засідання 09 червня 2016 року, підтримав наданий висновок № 31 від 21 грудня 2015 року та надав обґрунтовані та об′єктивні відповіді на задані йому запитання.

Надаючи оцінку експертним дослідження, які визначали психічний стан померлої ОСОБА_6 в момент вчинення спірних правочинів, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях - стаття 60 ЦПК України.

Колегією суддів встановлено, що один із чотирьох експертних досліджень, проведених у справі для визначення психічного стану померлої ОСОБА_6 в момент вчинення спірних правочинів, містить висновок про те, що ОСОБА_6 на час складання заповітів ( від 20.01.2004 та 14.10.2010), договору довічного утримання (18.03.2004) та договору дарування (20.11.2010) страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді резидуально - органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з психічним недорозвитком у вигляді помірної розумової відсталості та епілептиформного синдрому в анамнезі ( Б02.8, Р 11.2, 21.0) і за своїм психічним станом тоді не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 238-241 том 1). Дане дослідження викладене в акті комісійної судової-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 1217 від 28 грудня 2012 року.

Висновок про те, що ОСОБА_6 на час складання спірних правочинів виявляла ознаки інтелектуальної недостатності, що при співставленні з діагностичними стандартами та діючою в Україні Міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) відповідає діагнозу: «Розумова відсталість» міститься і в акті Українського науково -дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології № 31 від 21 грудня 2015 року.

Разом з тим, даним дослідженням експертам не представилось можливим встановити глибину розумової відсталості у підекспертної, а відтак і зробити висновок чи могла ОСОБА_6 на час складання заповіту від 20 січня 2004 року, заповіту від 14 жовтня 2010 року, договору довічного утримання від 18 березня 2004 року, договору дарування від 20 листопада 2010 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки існує суперечливість медичної документації та не доведеність ступеню виразності інтелектуального зниження.

Обгрунтовуючи психічний стан ОСОБА_6 та суперечливість медичної документації, експерти Українського науково -дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології виходили з такого.

«Відомостей про спадкову обтяженість ОСОБА_6 психічними захворюваннями, матеріали справи не містять. В дитинстві розвивалась із затримкою, ходила до спеціалізованої школи. В той же час, медична карта з психіатричного закладу містить відомості про те, що підекспертна навчалась в технікумі, що не підтверджується та не спростовується іншими наданими експертам даними. Працювала на фабриці. Була інвалідом II групи. Відомо, що з 1993 року підекспертна була на обліку у лікаря-психіатра Подільського міжрайонного психоневрологічного диспансеру. Метою звернення стала не необхідність надання спеціалізованої психіатричної допомоги, а необхідність отримання групи інвалідності, про що зазначено в медичній документації. Для медико-соціальної експертизи було надано висновок про наявність у підекспертної діагнозу: «Органічне ураження ЦНС травматичного ґенезу (наслідки родової травми) з затримкою розумового розвитку ступеня виразної дебільності), епісиндром, правосторонній геміпарез». За результатом огляду психологом у ОСОБА_6 на перший план виходять уповільнення психічних процесів та інтелектуальна недостатність. В той же час, ступінь інтелектуального зниження за результатом психологічного дослідження встановлено не було. Лікарем крім того зазначалось, що підекспертна в побутових ситуаціях орієнтована достатньо, поведінка впорядкована. Тобто, встановлення затримки розумового розвитку ступеню виразної дебільності у 1993 році було встановлено без відповідної аргументації. Однак, враховуючи анамнез, результати психологічного дослідження (асоціативна пам'ять ослаблена, недостатність процесів узагальнення, складнощі у відокремлені суттєвих ознак та створення нових понять, складнощі у поясненні смислу прислів'я), не можна заперечувати наявність у ОСОБА_6 інтелектуального зниження в той період часу.

В наступному підекспертна неодноразово оглядалась медико- соціальними експертними комісіями, де їй встановлювалась II група інвалідності з діагнозом: «Органічне ураження ЦНС травматичного ґенезу (наслідки родової травми) із затримкою розумового розвитку ст. вираженої дебільності, ДЦП з грубим правобічним центральним геміпарезом, епісиндромом в анамнезі». При цьому ступінь інтелектуального зниження за результатом психологічного дослідження не встановлювалась.

При огляді лікарем-психіатром 12.05.2005 зазначалось, що самопочуття задовільне, скарги на періодичний головний біль. Дещо уповільнена, мислення послідовне, у звичайному темпі, настрій ближче дорівного, спокійна, помірно відкрита до спілкування. Було встановлено діагноз: «Органічне ураження головного мозку травматичного ґенезу (внаслідок родової травми)». При зазначеному огляді, підекспертній не було встановлено ступеню інтелектуального зниження. Огляд психолога не проводився. Зазначені обставини не розв'язують сумніви щодо правомірності встановлення ОСОБА_6 інтелектуального зниження тотожного ступеню виразної дебільності, а навпаки.

Покази свідків носять суперечливий та мало інформативний характер, однак покази лікаря-психіатра носять теоретичний характер та не відображають стан та соціальну адаптацію саме ОСОБА_6 Крім того, інформація, що була повідомлена лікарем-психіатром об'єднує в собі особливості властиві різному ступеню інтелектуального зниження».

Інші два дослідження експертів - Відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об′єднання» № 30ц від 13 березня 2014 року та Комунальному закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради № 21 від 23 квітня 2015 року також містять висновки про суперечливі дані в медичних документах про психічний стан підекспертної.

Таким чином, встановлені факти в акті комісійної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 1217 від 28 грудня 2012 року про те, що в момент вчинення спірних правочинів заповіту від 20 січня 2004 року, заповіту від 14 жовтня 2010 року, договору довічного утримання від 18 березня 2004 року, договору дарування від 20 листопада 2010 року ОСОБА_6 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними спростовуються іншими письмовими доказами, а саме експертними дослідженнями Відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об′єднання» № 30ц від 13 березня 2014 року, Комунальному закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради № 21 від 23 квітня 2015 року та Українського науково -дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології № 31 від 21 грудня 2015 року, в яких міститься висновок про суперечливість медичної документації та не доведеність ступеню виразності інтелектуального зниження підекспертної.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в основу рішення суду про недійсність правочинів не може покладатися висновок експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 1217 від 28 грудня 2012 року, який ґрунтується на припущеннях, оскільки підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення правочинів: заповіту від 20 січня 2004 року, заповіту від 14 жовтня 2010 року, договору довічного утримання від 18 березня 2004 року, договору дарування від 20 листопада 2010 року ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними (стаття 225 ЦК України), а тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача про наявність в експертних дослідженнях висновків про те, що померла ОСОБА_6 була тяжко хвора та не могла усвідомлювати значення та наслідки своїх дій при укладенні правочинів, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: