______________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 6/520/587/16
У Х В А Л А

про відмову у визнанні виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню

26.12.2016

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 1512/13897/2102 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

09.12.2016 року представник заявника звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить суд: визнати виконавчий лист № 1512/13897/2012, виданий Київським районним судом м. Одеси 20 березня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживала і була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1 000 гривень, щомісячно починаючи з 17.10.2012 року до повноліття дитини, до 11.09.2022 року, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що стягував ОСОБА_2 разом з сином виїхали на постійне місце проживання до республіки Ізраїль, де вирішила створити нову сімю. Заявник стверджує, що на сьогодні грошові кошти, які перераховуються на утримання дитини у вигляді аліментів, вже тривалий час не використовуються на користь та утримання дитини у звязку з тим, що у стягувача відпала необхідність у отриманні зазначених коштів на утримання дитини.

Вказане і стало підставою для звернення до суду з даною заявою.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судове засідання зявився представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_4, який заяву підтримав в повному обсязі, наполягав на її задоволенні.

Стягувач ОСОБА_2 та представник Київського відділу держаної виконавчої служби міста Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч. 3 ст. 369 ЦПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити стягнення за виконавчим листом, а також витребувати виконавчий лист.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1512/13897/2102 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 березня 2013 року, позов ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2012 року та до досягнення сином повноліття, тобто до 11 вересня 2022 року. А також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 114, 70 гривень.

Вказане рішення в законному порядку оскаржене не було, а отже, набрало законної сили, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

20.03.2013 року Київський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист № 1512/13897/2012 про примусове виконання рішення суду в частині стягнення аліментів.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 19, 20,25 Закону України «Про виконавче провадження», 27.03.2013 року старшим державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37247419 за вищевказаним виконавчим листом. Копії зазначеної постанови із супровідним листом в порядку, встановленому ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», направлено сторонам.

Підставою для звернення до суду з вказаною заявою стало те, що стягувач разом з сином виїхали на постійне місце мешкання до Ізраїлю, та зі слів представника заявника не потребують вказаних коштів.

Дійсно, з довідки Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 4/1-К-1237 від 20.09.2016 року вбачається, що громадянка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка Дніпропетровської області, яка до 10.08.2016 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, 29.07.2016 року отримала дозвіл для виїзду на постійне місце проживання за кордон, разом з неповнолітнім сином - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та документована паспортом громадянина України для виїзду на постійне проживання до Д. Ізраїль.

Проте, частина перша статті 369 ЦПК України передбачає, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". А частина друга ст.369 ЦПК України передбачає, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом

Зі змісту ст.369 ЦПК України слідує, що в разі виявлення невідповідності виконавчого листа вимогам, що ставляться до виконавчого документа або в разі виявлення в ньому помилок, суд може вчинити дві альтернативні дії, які направлені на те, щоб привести виконавчий документ у відповідність вимогам, що ставляться до виконавчого документу: 1) виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі; 2) визнати виконавчий лист, таким що не підлягає виконанню. Це вказує на те, що такі помилки та невідповідності мають існувати саме на час оформлення та видачі виконавчого документу.

Між тим, виконавчий документ на час його оформлення та видачі відповідав вимогам, що ставляться до виконавчого документу і не містив в собі помилок.

Наведені заявником обставини стосуються заперечень по суті позовних вимог, але ж у цій справі позовні вимоги вже вирішенні та розгляд справи закінчено із винесенням судового рішення, яке набрало законної сили. Вказані обставини не є такими, що стосуються та вказують на можливість визнання судом виконавчого листа №1512/13897/2012 таким, що не підлягає виконанню.

При поданні заяви та протягом розгляду цивільної справи заявник не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме факт того що у стягувача відпала необхідність у отриманні зазначених коштів на утримання дитини, а вона сама взагалі виїхала до іншої країни.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що заявник з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже з урахуванням вказаного суд вважає, що скаржник у своїй скарзі та в судовому засіданні не навів обставин відповідно до ч.4 ст. 369 ЦПК України для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Іншого судом не встановлено.

Разом з тим слід зазначити, що не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню факт того, що стягувач вибула на постійне місце проживання до Республіки Ізраїль оскільки Нью-Йоркська Конвенція про стягнення аліментів за кордоном 1956 року врегульовує механізм передачі прохання про стягнення аліментів з відповідача, передачу судових рішень у договірну державу, в якій приймається рішення про виконання. Питання про стягнення аліментів порушується фізичною особою на своє утримання або на утримання іншої особи, а також юридичною особою, що має право порушувати питання про стягнення аліментів на дитину або іншу особу в установлених законом випадках або належним чином уповноваженим представником відповідної особи.

Питання практичного застосування вищезазначеної Конвенції в Україні врегульовані Інструкцією про порядок виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 року № 121/5.

Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 1512/13897/2102 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, є необґрунтованою та безпідставною, а від так задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 369 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 1512/13897/2102 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.