Справа № 308/4453/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готра Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

при секретарі : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї особи приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів,-

в с т а н о в и л а :

Представник позивача ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї особи приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсними договорі відмовлено.

У апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та 3-я особа приватний нотаріус ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 (продавець) і відповідачем ОСОБА_3 (покупець) був укладений попередній договір, згідно якого сторони зобовязалися у строк до 13.07.2016 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) нерухомого майна, що розташоване за адресою с.Нижнє Солотвино Ужгородського району Закарпатської області, №133, а саме:

- житлового будинку, загальною площею 58,20 кв.м.;

- земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер якої :08:003:0069;

- земельної ділянки площею 0,3103 га, кадастровий номер якої :08:003:0070.

Згідно п. 2 зазначеного договору сторони домовилися, що істотними умовами основного договору купівлі-продажу будуть такі:

- продаж зазначеного нерухомого майна буде вчинено за ціною, еквівалентною 10000 доларів США, з оплатою цієї суми у гривнях за офіційним курсом НБУ на день укладення договору купівлі-продажу;

- продавець зобовязується передати нерухоме майно покупцеві в день підписання основного договору;

- витрати повязані з оформленням основного договору купівлі-продажу сплачуватиме покупець.

В забезпечення виконання своїх зобовязань покупець ОСОБА_3 сплатив продавцеві ОСОБА_2 забезпечувальний платіж в розмірі 78750,00 грн., що еквівалентно 5000 доларам США (п.5 договору).

Договір укладено за згодою другого з подружжя покупця ОСОБА_8, що викладена у відповідній заяві, яка була подана нотаріусу до підписання цього договору (п.13).

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_9, і зареєстрований в реєстрі за №113 (а.с.9).

У позовній заяві позивач ОСОБА_2 стверджує, що 13.01.2015 року між ним і відповідачем ОСОБА_3 фактично був укладений договір позики, за умовами якого останній надав позивачу в позику 78750 грн., що було еквівалентно 5000 доларам США, які він повинен був повернути ОСОБА_3 до 13.07.2016 року, а також сплатити проценти за користування ними. На вимогу ОСОБА_3 вони вирішили оформити такі правовідносини не укладенням договору позики, а шляхом укладення нотаріально посвідченого попереднього договору, умови якого повністю узгоджувалися з досягнутою між його сторонами домовленістю щодо позики коштів.

Однак, у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 стверджував, що він позичив у відповідача ОСОБА_3 не 5000 доларів США, а лише 2500 доларів США, і наміру продавати йому своє нерухоме майно не мав.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови , щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, в розумінні вимог статей 58 і 59 ЦПК України, що між сторонами 13 січня 2015 року був укладений договір позики.

За відсутності доказів щодо передання позичальнику позикодавцем конкретно визначеної грошової суми, безпідставними є твердження позивача про укладення між сторонами договору позики, до того ж незрозуміло якої суми, так як у позовній заяві ОСОБА_2 стверджував, що він у ОСОБА_3 позичив 78750 гривень, що було еквівалентно 5000 доларам США, а у суді апеляційної інстанції стверджував, що позичив 2500 доларів США, що спростовує укладення між сторонами договору позики.

Твердження позивача про те, що попередній договір від 13.01.2015 року є удаваним правочином, так як між сторонами фактично був укладений договір позики, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, що сторони уклали попередній договір з метою приховати інший правочин, а саме договір позики.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Доводи позивача про укладення між сторонами договору позики спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю від 22 червня 2015 року, якою позивач ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3, зокрема, на вчинення правочинів щодо користування та розпорядження (продажу, здачі в оренду, міни/обміну, іншого відчуження) за ціну та на умовах на власний розсуд представника належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, що розташоване з адресою : с. Нижнє Солотвино Ужгородського району Закарпатської області, №133, та належними до нього земельними ділянками:

- земельною ділянкою площею 0,2500 га, кадастровий номер якої :08:003:0069;

- земельної ділянки площею 0,3103 га, кадастровий номер якої :08:003:0070.

Для цього представнику надав право подавати від імені ОСОБА_2 довідки, документи та заяви, розпоряджатися зазначеним вище будинком та земельними ділянками на власний розсуд: продати, обміняти, здати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом, розписуватись за ОСОБА_2, в тому числі підписувати цивільно-правові угоди, визначаючи їх ціну та умови на власний розсуд; одержувати гроші, належні йому за угодами цивільно-правового характеру, обєктами яких є згадані земельні ділянки та будинок, в разі потреби відкривати на його ім»я рахунки в будь-яких банківських установах, отримувати з цих рахунків кошти тощо.

Довіреність видана на підставі укладеного з представником в усній формі договору-доручення з правом передоручення строком на три роки і дійсна до 22.06.2018 року. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_9, і зареєстрована в реєстрі за №2764 (а.с.9а).

Зазначена довіреність позивачем ОСОБА_2 була надана відповідачу ОСОБА_3 у звязку з повним розрахунком за належне йому нерухоме майно, що стверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 22 червня 2015 року, зареєстрованою в реєстрі за №2765, в якій позивач ствердив, що ОСОБА_3 повністю розрахувався з ним за нерухоме майно, розташоване з адресою: с. Нижнє Солотвино Ужгородського району Закарпатської області, №133, а саме: житловий будинок та належні до нього земельні ділянки:

- земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер якої :08:003:0069;

- земельну ділянку площею 0,3103 га, кадастровий номер якої :08:003:0070, - а саме сплатив йому кошти у розмірі , що складає еквівалент 10000 доларів США, що являється повним розрахунком за вказане майно.

Будь-яких матеріальних, майнових чи немайнових претензій до ОСОБА_3 стосовно зазначеного нерухомого майна він не має і в майбутньому не матиме, що засвідчив особистим підписом на заяві, справжність якого засвідчено нотаріусом (а.с.10).

Отже, вище наведеними доказами спростовується факт укладення між сторонами договору позики.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказує на те, що зазначена довіреність є удаваним правочином, а тому просить визнати її недійсною.

Проте, виходячи з того, що довіреність не є договором, а тому в розумінні положень статті 235 ЦК України не є удаваним правочином, тому колегія суддів вважає, що відсутні передбачені законом підстави для визнання її недійсною.

Разом з цим, колегія суддів констатує, що відповідно до ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність. Відмова від цього права є нікчемною.

А тому, зважаючи на положення ч.1 ст.249 ЦПК України та доводи позивача про те, що відповідач силою примусив його видати указану довіреність ( про що в матеріалах справи відсутні такі докази), мав можливість скасувати її в будь-який час до укладення відповідачем ОСОБА_3 спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 08 вересня 2015 року, які останнім були укладені на підставі цієї довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на підставі зазначеної довіреності, діючи від імені ОСОБА_2, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 вересня 2015 року, згідно якого позивач продав, а ОСОБА_4 купив житловий будинок №133 у с.Нижнє Солотвино Ужгородського району Закарпатської області за ціною 44400,00 грн. Цей договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №1124 (а.с.11).

Того ж дня, 08 вересня 2015 року між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, згідно яких останній купив земельні ділянки, які розташовані за адресою : с.Нижнє Солотвино Ужгородського району, вулиця без назви, №113, а саме земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :08:003:0069, за ціною 149310,00 грн., та земельну ділянку площею 0,3103 га, кадастровий номер :08:003:0070, за ціною 138117,28 грн. Зазначені договори нотаріально посвідчені і зареєстровані в реєстрі за №1125 та за №1126 (а.с.12-13).

Позивач ОСОБА_2 оспорює зазначені договори купівлі-продажу, посилаючись на те, що він не мав наміру продавати належне йому нерухоме майно; не отримував за це майно жодних коштів від покупця і не давав ніяких заяв про факт отримання коштів і проведення повного розрахунку за продаж земельних ділянок; що між ним і ОСОБА_3 був укладений договір позики, у звязку з чим попередній договір та довіреність вважає удаваними правочинами, а тому просив їх визнати недійсними на підставі п.1 ст.215 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави для визнання спірних договорів та довіреності недійсними, оскільки такі відповідачем ОСОБА_3 були вчинені у відповідності до наданих йому повноважень ОСОБА_2, визначених у довіреності від 22.06.2015 року, яка на момент укладення спірних договорів була чинною. А щодо неотримання позивачем коштів за укладеними договорами, то позивач у своїй заяві від 22.06.2015 року ствердив, що ОСОБА_3 повністю розрахувався з ним за нерухоме майно, розташоване з адресою : с. Нижнє Солотвино Ужгородського району Закарпатської області, №133 - житловий будинок та належні до нього земельні ділянки, а саме сплатив йому кошти у розмірі , що складає еквівалент 10000 доларів США, що являється повним розрахунком за вказане майно. Будь-яких матеріальних, майнових чи немайнових претензій до ОСОБА_3 стосовно зазначеного нерухомого майна він не має і в майбутньому не матиме, що засвідчив особистим підписом на заяві, справжність якого засвідчено нотаріусом (а.с.10).

Отже з наведеного слідує, що між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_3 фактично був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не був оформлений у встановленому законом порядку, згідно якого відповідач купив належне позивачу нерухоме майно і продав відповідачу ОСОБА_4 на підставі спірних договорів купівлі-продажу, якими права та інтереси позивача, за вище наведених обставин, порушені не були.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга представника позивача відхиленню, оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :