Справа № 369/6262/14-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/4970/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 19 31.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Лівінського С.В.,
при секретарі:Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат Парасковія Іларіонівна, Служба у Справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_6, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат П.І., Служба у Справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_8 з 2004 року, від шлюбу мають дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом із сім'єю вони проживали в АДРЕСА_1, що з 2001 року належав у порядку спадкування його дружині.

13 січня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного будинку, за умовами якого остання придбала вищевказаний житловий будинок у ОСОБА_8 за 65 500 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво - Святошинського нотаріального округу Київської області.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу було укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим порушені житлові права неповнолітньої дитини, єдиним місцем проживання якої був спірний будинок, із червня 2012 року дитина проживає з позивачем в орендованій кімнаті гуртожитку, не має належних умов для повноцінного розвитку, постійно перебуває у стресі через відсутність власного місця проживання, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 13 січня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 13 січня 2007 року між ОСОБА_11 і ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат П.І. та зареєстрований у реєстрі за № 20; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено: рішення суду апеляційної інстанції скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року та рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 30 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що укладений 13.01.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 червня 2001 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_12

29 травня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюбі.

Згідно копії паспорта позивача, починаючи з 19 липня 2005 року він був зареєстрований у АДРЕСА_1.

Відповідно до копії паспорту відповідача ОСОБА_11, остання була зареєстрована з 10 грудня 2003 року за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року від шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народилась їх донька ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1.

13 січня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_11 передала у власність ОСОБА_5 зазначений вище житловий будинок.

Як вбачається з п. 2 Договору, вказаний житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 22.06.2001 року, реєстр № 3-1639, зареєстрованого у Києво - Святошинському бюро технічної інвентаризації за номером запису 652 в книзі 2, реєстраційний номер 17347033.

Відповідно до довідки виконкому Білогородської сільської ради № 389 від 24.04.2007 року зазначено, що в будинку під АДРЕСА_1, проживають ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 1163 від 28.11.2014 року, зазначено що гр. ОСОБА_6, ОСОБА_11 дійсно були зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1 в період з 22.06.2005 р. по 03.10.2008 р. З ними проживала дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, без реєстрації.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що право малолітньої ОСОБА_7 на користування жилим приміщенням у спірному будинку, де вона мешкала разом із батьками, виникло на підставі приписів закону: зокрема ст. 29 ЦК України та ст. 156 ЖК України.

У зв'язку з тим, що на час підписання спірного договору купівлі-продажу у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, проживала неповнолітня ОСОБА_7, що підтверджується відповідними довідками виконавчого комітету Білогородської сільської ради №389 від 24.04.2007 та № 1163 від 28.11.2014 року, для укладання даного правочину був необхідний дозвіл органу опіки та піклування, якого отримано не було.

З огляду на викладені вище правові норми та встановлені обставини по справі, враховуючи факт постійного проживання на момент укладання оспорюваного правочину малолітньої ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1, що свідчить про наявність у неї майнового права (права користування) на даний об'єкт, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір купівлі-продажу будинку від 13.01.2007 р. в порушення вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» був укладений без згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 29 ЦК України (у редакції на час укладання спірного правочину), місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Як визначено у ч. 1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Як визначено у ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові від 01.07.2015 року у цивільній справі № 6-396цс15, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

З огляду на правовий висновок Верховного Суду України, зазначений у Постанові від 09.09.2015 року у цивільній справі № 6-405цс15, укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Переглядаючи дану справу Верховний суд України, також, висловив правову позицію від 20 січня 2016 року (№6-1560цс15) де зазначив, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрибна попередня згода органів опіки та піклування.

Всупереч вищезазначеним нормам закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, взагалі не застосував закон, який має застосовуватися до спірних правовідносин та не встановив фактів, з якими законодавець пов»язує вирішення спору, зокрема чи був спірний будинок місцем проживання на той час малолітньої дитини, де та з ким вона проживала.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Отже, аналізуючи наведені норми закону та враховуючи правові позиції ВСУ, які стосуються спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності позову та наявності законних підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки на час його укладення малолітня ОСОБА_7 мала право на користування спірним житловим будинком і тому, згода органу опіки та піклування була обов»язковою є цілком обгрунтованими та законними.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що малолітня донька позивача на час укладення договору фактично проживала за іншою адресою, оскільки перебувала з матір»ю у Росії, колегією суддів розцінюються критично, оскільки надані відповідачами докази на підтвердження цих обставин стосуються перебування у Росії її матері, і жодним чином не підтверджують перебування малолітньої з нею станом на 13 січня 2007 року, а також не свідчать про наявність іншого постійного місця проживання (з правом користування) малолітньої саме на час укладення договору і не спростовують факт її проживання за спірною адресою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так дійсно, з наданих відповідачами документів можливо дійти висновку, що малолітня донька ОСОБА_7 якийсь час могла перебувати з матір»ю у Росії, однак, жодного належного та допустимого доказу, що перебування її там було саме станом на 13 січня 2007 року та мало статус постійного проживання (з правом користування іншим житловим приміщенням), а не тимчасового перебування, стороною відповідачів надано не було.

Що ж стосується заперечень сторони апелянта, які стосуються довідки виконкому Білогородської сільської ради № 389 від 24.04.2007 року та довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 1163 від 28.11.2014 року у яких зазначено, що гр. ОСОБА_6, ОСОБА_11 дійсно були зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1 в період з 22.06.2005 р. по 03.10.2008 р. і з ними проживала дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, без реєстрації, то вони колегією суддів, також, розцінюються критично, оскільки жодного належного та допустимого доказу на спростування висвітленої в них інформації (щодо реєстрації подружжя ОСОБА_7 за спірною адресою та проживання з ними малолітньої) надано не було, а дії виконкому Білогородської сільської ради, щодо неправомірності видачі даних довідок відповідачами не оскаржувалися.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання відповідачів, як на доказ іншого постійного місця проживання малолітньої на час укладення спірного договору, на рішення судів ухвалені у інших справах, які стосувалися розлучення подружжя та спорів пов»язханих з визначенням місця проживання дитини, також не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не доводять наявність іншого законного постійного місця проживання малолітньої на той час, так як і сам по собі факт купівлі матір»ю дитини квіртири у Росії не свідчить про обов»язкове виникнення права користування нею у малолітньої.

Врахувуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

С.В.Лівінський