Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мостової Г.І., Карпенко С.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, про визнання недійсним договору дарування, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права на володіння та користування житловим будинком, виселення, вселення, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 15 червня 2015 року, просила визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 від 18 грудня 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_5; витребувати будинок із незаконного володіння відповідачів; усунути перешкоди у здійсненні права власності на будинок шляхом виселення із нього відповідачів, вселення її до будинку, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів на будинок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року вона була власником будинку АДРЕСА_1, який є її єдиним місцем проживання.

18 грудня 2004 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір дарування указаного будинку.

Зазначений договір дарування є недійсним відповідно до ст. 233 ЦК України, оскільки його було вчинено нею під впливом тяжких обставин: депресивного стану після смерті єдиного сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року; психічного розладу та фізичного стану здоров'я; самотності через відсутність інших близьких родичів; залежності на час укладення договору від племінниці ОСОБА_5, яка обіцяла матеріально підтримувати її та доглядати до смерті; тяжкого матеріального стану через незначний розмір пенсії та відсутність інших джерел доходу; похилий вік.

15 листопада 2007 року ОСОБА_5 подарувала будинок АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_6

Таким чином, недійсність договору дарування від 18 грудня 2004 року є підставою для витребування належного їй будинку у ОСОБА_6, а також підставою для виселення останнього та її вселення до цього будинку.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Із змісту наведеної норми права випливає, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімёї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено вчинення нею оспорюваного договору дарування під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. За таких обставин, суди дійшли висновку про відмову в позові в цій частині, а також в частині вимог про усунення перешкод у користуванні будинком, виселення відповідачів з нього та вселення позивача до будинку.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що депресивний стан ОСОБА_4 після смерті сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року; психічний розлад та поганий стан здоров'я; самотність через відсутність інших близьких родичів; залежність на час укладення договору від племінниці ОСОБА_5; тяжкий матеріальний стан та похилий вік і є тими тяжкими обставинами, під впливом яких було вчинено оспорюваний правочин, є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, що цей правочин було вчинено позивачем для їх усунення чи зменшення наслідків.

Посилання ОСОБА_4 на те, що подарований будинок є її єдиним житлом, а умовою дарування племінниці ОСОБА_5 такого будинку було надання позивачу матеріальної допомоги та догляду не можуть бути підставою для скасування ухвалених судами рішень з огляду на визначені позивачем підстави позову (ч. 1 ст. 233 ЦК України), але такі доводи можуть мати самостійне значення при оскарженні договору дарування з інших підстав.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухвалених судами судових рішень, тому касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: С.О. Карпенко

М.І. Наумчука