Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина, яка за час свого життя склала заповіт на користь позивача. Перебуваючи у важкому емоційному стані після смерті дружини, позивач, вважаючи, що оформляє спадщину після смерті дружини, під впливом помилки, відмовився від спадщини, про що 25 червня 2013 року подав до нотаріальної контори оскаржувану заяву. Зрозумівши, що він відмовився від свої майнових прав позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 12 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсною відмову ОСОБА_3 від 25 червня 2013 року, згідно якої ОСОБА_3 як спадкоємець до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 відмовився від належної йому частки спадкового майна.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_3 від 25 червня 2013 року, згідно якої ОСОБА_3 як спадкоємець до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 відмовився від належної йому частки спадкового майна.

Поновлено право ОСОБА_3 на спадкування за заповітом ОСОБА_6 після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 січня

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на відмовляючись від прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, ОСОБА_3 помилявся щодо правової природи такої відмови, що свідчить про відсутність його волевиявлення на вчинення таких дій.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом не були допитані в якості свідків ані позивач, який подаючи 25 червня 2013 року заяву про відмову від належної йому частки спадкового майна, помилявся щодо природи такого правочину, ані приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблий Л.З., який 25 червня 2013 року приймав від позивача заяву. Зазначав, що місцевим судом не дано жодної оцінки змісту заяви ОСОБА_3 від 25 червня 2013 року у тій частині, що нотаріусом йому роз'яснено, що його відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Проте з висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

Згідно заповіту, посвідченого 27 березня 2006 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу СоколюкН.В. та зареєстрованого в реєстрі за №263, ОСОБА_6 належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 грошовий вклад на рахунку, що знаходиться у філії № 6319/023 відділення Ощадного банку України у м. Львові, та грошовий вклад на рахунку, що знаходиться у філії №8003/023 відділення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 червня 2013 року ОСОБА_3 подав заяву приватному нотаріусу Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблому Л.З., згідно якої він, як спадкоємець майна, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, відмовляється від належної йому частки спадкового майна.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 ст. 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час подачі заяви про відмову від частки спадкового майна суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ст. 203 ЦК України,

ч. 1 ст. 229 ЦК УКраїни та у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на вказане уваги не звернув,залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на подачу заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки він є особою пенсійного віку та помилявся щодо правової природи поданої ним заяви, прав та обов'язків, які виникнуть після її подачі.

Отже, не з'ясувавши всіх обставин, що передували подачі оспореної заяви та залишивши поза увагою доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, апеляційний суд дійшли передчасного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич О.В. Кафідова

І.М. Фаловська