У Х В А Л А

22 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання правочину недійсним,

встановила:

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано кредитний договір від 24 вересня 2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, недійсним.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року скасовано, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 229, 230 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 не було роз'яснено усіх умов договору, позивачка помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, оскільки графіка платежів їй надано не було, а відтак при укладенні цього правочину були порушені її права, адже за розрахунками позивач мала сплачувати кредит приблизно 75-80 років.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 2 листопада 2016 року суд касаційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_4 не підписував додаткових угод № 3, 4 від 21 червня 2012 року та додатку № 2 до додаткової угоди № 3 від 21 червня 2012 року, а тому не знав про їх існування, відповідно не пропустив строк позовної давності. Разом з тим, ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин щодо яких його введено в оману, а також сам факт обману;

- 15 червня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що підстав, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним, немає, так як надання кредиту у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України; спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі;

- 21 травня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання кредитного договору від 11 грудня 2009 року недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, оскільки останнім не було доведено наявності факту обману зі сторони банку під час укладання кредитного договору;

- 15 січня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що судами не встановлено чи звертався ОСОБА_3 до ТОВ «АвтоПросто» із заявою про розірвання угоди в семиденний термін з дня підписання угоди, а тому висновки судів про наявність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях відповідача під час укладення є помилковим і не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання правочину недійсним за заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук