Справа № 548/696/16-ц
Провадження № 2/548/441/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.2016 р. Хорольський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді Старокожко В.П.,

за участю секретаря Листопад В.Л.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача: ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства "Відродження" про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Відродження" про визнання договору недійсним, вказавши, що розпорядженням голови Хорольської РДА від 18 липня 2008 року №247 ОСОБА_1 , отримав у власність земельну ділянку площею 2,798 га у межах згідно планом . Земельна ділянка розташована на території Петракївської сільської ради Хорольського району Полтавської області №503.

16 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯЗ №176725, кадастровий номер :00:021:0042.

22 вересня 2009 року було укладено договір оренди між ОСОБА_1І та відповідачем ПАТ «Відродження» терміном 10 років.

Договір зареєстровано у Хорольському РВ Полтавської області РІ Центру ДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 23 липня 2010 року № 87.

Позивач вказує, що даний договір він не підписував тому просить суд, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 22 вересня 2009 року між ним та відповідачем, скасувати державну реєстрацію, зобовязати ВАТ «Відродження» повернути йому земельну ділянку, стягнути судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 3 686,40грн. по справі № 548/1631/15-ц та стягнути з відповідача всі судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримав повністю, з підстав зазначених у позові, пояснивши, що про існування спірного договору він дізнався лише в серпні 2015 року, коли прийшов до відповідача дізнатися про строк дії договору.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є висновок експерта про те, що підпис у спірному договорі виконано не позивачем і про даний договір позивач дізнався тільки у 2015 році тому строку позовної давності не порушено.

Представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали та прохали відмовити в його задоволенні в звязку з пропуском строку позовної давності. Вважали, що позивач знав про підписання договору оренди землі 22 вересня 2009 року, так як цього дня його дружина підписала договори оренди за себе і за нього, що вбачається із підписів в договорах.

Свідок ОСОБА_5 зі сторони відповідача в судовому засіданні пояснив, що в період 2009 року по с.Хвощівка було розклеєно оголошення про укладення нових договорів оренди земельних ділянок (паїв). Тому позивач знав і повинен був знати про укладення нових договорів отренди.

Свідок ОСОБА_6 зі сторони відповідача в судовому засіданні пояснила, що в 2009 році було переукладено усі договори оренди так як земельним ділянкам (паям) було присвоєно кадастрові номери.

Свідок ОСОБА_7 зі сторони позивача в судовому засіданні заперечувала той факт, що вона підписувала спірний договір оренди замість свого чоловіка та вказує, що вони з ним про нього нічого не знають.

Суд, заслухавши пояснення сторін (позивача та його представника позивача, представника відповідача) та показання свідків, дослідивши матеріали справи, належно оцінивши всі зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що розпорядженням голови Хорольської РДА від 18 липня 2008 року №247 ОСОБА_1 , отримав у власність земельну ділянку площею 2,798 га у межах згідно планом . Земельна ділянка розташована на території Петракївської сільської ради Хорольського району Полтавської області №503.

20.08.2008 року було укладено договір оренди між ОСОБА_1І та відповідачем ПАТ «Відродження» терміном 10 років.(а.с.33-35)

27.08.2008 року даний договір зареєстрований у Петракіївській сільській раді про що у Державному реєстрі земель вчинено запис відповідний запис під №43.

16 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримав новий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯЗ №176725, кадастровий номер :00:021:0042(а.с.6).

Цього ж числа державний акт на свою земельну ділянку отримала і дружина позивача, що вбачається із копій досліджених в судовому засіданні документів.

Позивач не заперечує тієї обставини, що нові державні акти виготовлялися за кошти ТОВ «Відродження», і з приводу цього ним давалося письмове доручення в Петракіївській сільській раді Хорольського району.

22 вересня 2009 року було укладено договір оренди між ОСОБА_1І та відповідачем ПАТ «Відродження» терміном 10 років. (а.с.70-72)

Договір зареєстровано у Хорольському РВ Полтавської області РІ Центру ДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 23 липня 2010 року № 87.

У провадженні Хорольського районного суду перебувала цивільна справа № 548/1631/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Відродження", третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Рішенням від 08.04.2016 року відмовлено в задоволенні даного позову.(а.с.30-31)

В даній справі було проведено судово-почеркознавчу експертизу і відповідно до висновку експертизи № 12817 від 12.02.2016 року проведеної ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. ОСОБА_8, підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі від 22.09.2009 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПАТ «Відродження», на зворотній стороні третього аркуша, в графі «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі, ст. 18 зазначеного Закону встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Форма Типового договору оренди землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220.

При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що факт неналежності підпису одній з сторін договору унеможливлює встановлення наявності її волевиявлення на його укладення, тобто такий правочин слід вважати недійсним.

Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Так в судовому засіданні представник відповідача ПАТ "Відродження" ОСОБА_4 поставив питання про застосування до вимог позову строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення строку позовної давності укладається у письмовій формі.

Доказів про укладення між сторонами договору щодо збільшення позовної давності у письмовій формі позивачем не надано.

Згідно з ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 ЦК України.

Частиною першою ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно правових позицій Верховного Суду України у справі № 6-116 цс 13, що у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

При розгляді справи № 6-152цс14 від 29 жовтня 2014 року, Верховний Суд України дійшов правового висновку, що для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Частина 3 статті 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Мотивувальною частиною рішення Хорольського районного суду від 08.04.2016 року, яке набрало законної сили по цивільній справі № 548/1631/15-ц встановлено, позивач ОСОБА_1 знав про підписання його дружиною спірного договору оренди землі, таким чином вказана обставина не підлягає доказуванню, тому показання свідка ОСОБА_7 про те що вона спірний договір не підписувала, суд не приймає до уваги з вищевикладених підстав, а також і тому, що надані зацікавленою в результатах розгляду справи особою.

Також суд констатує, що затрати по виготовленню технічної документації на земельні ділянки, на підставі яких були виготовлені нові державні акти були вчинені за рахунок відповідача. Позивач знав про ці дії відповідача так як давав доручення на вчинення цих дій працівнику відповідача. На переконання суду позивач безумовно був обізнаний про причини та наслідки виготовлення нових державних актів.

Окрім того, суд констатує, що Договором оренди землі від 20.08.2008 року (зареєстрованим в Державному реєстрі земель 27.08.2008 року) встановлена орендна плата у розмірі 835, 00 грн., тобто фіксована сума яка не привязана до індексу інфляції, тобто та яка не підлягала щорічному збільшенню.

При цьому спірним Договором оренди землі від 22.09.2009 року (зареєстрованим в Державному реєстрі земель 23.07.2010 року) грошова оцінка землі визначена в розмірі - 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, та з урахуванням індексації складає 1442, 00 грн., що значно перевищує розмір орендної плати встановлений попереднім договором, а тому обставина збільшення розміру орендної плати, яка була отримана позивачем, однозначно свідчить про обізнаність щодо обставин укладення нового договору та визнання його умов, шляхом виконання останнього. Крім того наявні у справі письмові документи свідчать про те, що позивач протягом 2009-2015 років отримував кожного року збільшений розмір плати за землю, що явно свідчить про обізнаність в існування саме спірного договору.

Відтак, позивач починаючи з часу отримання орендної плати в більшому розмірі, тобто з жовтня 2009 року міг дізнатися про порушення його права, а саме про укладення нового договору оренди, згідно умов якого отримувалась орендна плата у розмірі, який значно перевищував передбачений попереднім договором розмір, після його укладення та сплати орендної плати у 2009 році (а.с.84). Тому доводи позивача, що він дізнався про існування спірного договору в серпня 2015 року суд не приймає до уваги, як неправдиві, та такі що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає необхідним в задоволенні даного позову відмовити в звязку з пропуском позивачем строків звернення до суду.

Виходячи з того, що суд відмовив в задоволенні позову, судові витрати по даній справі покладаються на рахунок позивача.

Керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212, 2134, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області, через Хорольський районний суд Полтавської області, протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, що приймали участь та не були присутні при проголошенні цього рішення, в той же строк з дня отримання його копії.

Головуючий: