Справа № 303/3678/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення загрози життю, здоровю та майну фізичної особи, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 у червні 2016 року звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4 мотивуючи наступним.

Позивач мешкає у будинку № 7-1 по вул. Лесі Українки в м. Мукачеві, у дворі сусіднього будинку № 7 по цій вулиці, де мешкає відповідач ОСОБА_4, на відстані 20 см від межі земельної ділянки позивача росте дерево (слива). Дерево досягло великих розмірів, його стовбур старий і може не витримати буревію, зламатись, упасти на покрівлю будинку позивача, пошкодити стіну, вікна тощо. Великі гілки та корені дерева проникають на земельну ділянку позивача, спричиняють затінення, руйнують дах будинку, можуть пошкодити газову трубу. Сливи падають на землю, викликають процес гниття, сирість, від чого зявляються мухи, інші комахи, зявляються неприємні запахи, виникає антисанітарія. Коріння дерева проникло під фундамент будинку і руйнує його, спричиняє відпадання штукатурки. Крім цього, на межі земельних ділянок ростуть чагарники, які теж завдають шкоди, коли йде сніг або дощ вода стікає на стіну будинку, спричиняє сирість і руйнування. Нормативно встановленою відстанню дерев і чагарників від будівель є 5 метрів від осі стовбура дерева. Позивач неодноразово звертався до відповідача щоб він зрізав дерево і чагарники, однак, він категорично відмовляється це зробити.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 103 ЗК України, ст.ст. 1163, 1164 ЦК України, позивач просив суд ухвалити рішення, яким усунути загрозу його життю, здоровю та майну шляхом примусового зрізання дерева та чагарників на подвірї будинку по вул. Лесі Українки, 7 в м. Мукачеві, судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.09.2016 у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про скасування рішення суду, вважає, що суд не врахував дійсних обставин справи, реальності загрози, про яку йдеться в позові, можливості заподіяння в майбутньому значної шкоди будинку позивача тощо. Посилаючись загалом на ті ж обставини, якими мотивувався позов, сторона просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням позивача, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ним вимог; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами; обовязок доказування позову лежить на позивачеві, який повинен належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 10, 11, 57-60, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, ОСОБА_2 є одним із семи рівних за частками співвласників будинку № 7-1 по вул. Лесі Українки в м. Мукачеві, рішенням Мукачівської міськради від 26.12.2002 їй надано за цією адресою у власність земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку(а.с. 4-8). На сусідній земельній ділянці по вул. Лесі Українки, 7 в м. Мукачеві знаходиться житловий будинок, в якому проживає відповідач ОСОБА_4, на цій земельній ділянці росте дерево, що з приводу загрози, шкоди, яка, за позицією ОСОБА_2, має місце, завдається або може бути завдана цим деревом, був предявлений позов. Ці обставини наводяться у письмових заявах сторін (а.с. 2-3, 34-35), узгоджуються з іншими матеріалами справи і ніким не заперечуються.

Підставами позову сторона наводила те, що дерево внаслідок свого віку, стану може за відповідних обставин впасти, завдати шкоди будинку позивача, гілки та корені дерева проникають на земельну ділянку позивача, чим шкодять будинку, плоди з дерева спричиняють інші негативні наслідки, антисанітарію, завдається та може бути завдана в майбутньому шкода особисто позивачу. Шкоди завдають і чагарники, які ростуть на межі земельних ділянок. Як на доказ щодо цих обставин позивач посилався на акт від 14.06.2016, складений громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які мешкають на інших вулицях м. Мукачева (ОСОБА_5, ОСОБА_6І.) та в іншому будинку по вул. Лесі Українки (ОСОБА_7М.), в якому наведені формулювання, що в подальшому були покладені в обґрунтування позовної заяви, а також зафіксована думка цих громадян про те, що ці обставини є перепоною для ОСОБА_2 у користуванні її земельною ділянкою (а.с. 9). В якості доказів обґрунтованості своїх вимог позивач надав і фотографії щодо розташування будинку, дерева (а.с. 21, 22), а як доказ, яким, на думку сторони, підтверджується факт заподіяння деревом шкоди будинку, позивач надав на стадії апеляційного розгляду справи додаткові фотографії.

Предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) у справі є передусім факти, які повинні підтверджувати наведені в заяві підстави позову та відповідні доводи позивача: фактичне розташування, технічні параметри дерева, чагарників, будинку, про які йдеться; факти, які вказують на наявність конкретної реальної загрози (загроз) життю, здоровю та майну позивача (місце, час існування або обґрунтована можливість виникнення загрози, характер, опис такої загрози (загроз) тощо); конкретний причинно-наслідковий звязок між фактом існування, технічними параметрами дерева, чагарників і наслідками, що цим спричиняються; розташування дерева і чагарників порушують права позивача у спосіб, описаний у заяві.

Ці та інші обставини, що мають значення в справі, не підтверджені належними і допустимими і достатніми доказами, якими аматорські фотографії, що не фіксують належним чином та не ідентифікують відповідні час, місце, обєкт, причинно-наслідкові звязки, інші дані, не є. Не може слугувати таким доказом і вищезгаданий акт, складений неуповноваженими особами, за відсутності будь-яких даних щодо можливості цих осіб із необхідним ступенем кваліфікації фіксувати обставини, що наведені в акті. Показання свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6, які стверджували про заподіяння позивачу шкоди деревом, самі по собі теж не є достатніми доказами щодо відповідних конкретних фактів, обставин і параметрів. Такі матеріали і показання можуть залежно від конкретних обставин справи умов враховуватися та оцінюватися у сукупності з іншими, зокрема, документальними і фаховими письмовими доказами (ст.ст. 57-59, 64, 66 ЦПК України). Поза тим, сторона позивача була обізнана із обовязком належного доказування позову, позивач користувався правовою допомогою адвоката, проте, сторона не посилалася на жодні причини, які б перешкодили їй подати відповідні докази в суді першої інстанції, де позивач і представник брали участь у судових засіданнях, виходячи з достатності наявних доказів не заявлялися відповідні клопотання у контексті предмету доказування й у апеляційному суді (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість і недоведеність позову, крім того, правильно констатував у рішенні неконкретність предявленої позовної вимоги. Так, вимогу сформульовано у спосіб, який не передбачає покладання на відповідача обовязку зрізати дерево і чагарники, а вказівка на примус до зрізання дерева і чагарників означає необхідність наявності певного субєкта, який у конкретний, передбачений законом спосіб, здійснить такий примус і/або безпосередньо здійснить зрізання дерева і чагарників, чого у вимозі немає. Тим часом, позивач визначає відповідача, яким є особа, яка повинна відповідати за позовом і у разі його задоволення має здійснити дії (утриматися від таких) із метою поновлення порушеного права позивача, а однією з ознак законності рішення суду є можливість його реального виконання відповідно до закону (ст. 14 ч.ч. 1, 2, ст. 215 ч. 1 п. 4, ст.ст. 217, 368 ЦПК України). Тобто, ОСОБА_2, зазначивши у заяві відповідачем ОСОБА_4, фактично не вказала у прохальній частині заяви на обовязок цієї особи вчинити відповідні дії, не сформулювала відповідним чином вимогу, тож по суті не предявила конкретної вимоги до ОСОБА_4, а іншого відповідача не зазначала, чим предявила неконкретизовану вимогу до невизначеної фактично особи, яка повинна вчинити прохані позивачем дії. Це вже само по собі було достатньою підставою для відмови в позові безвідносно до посилання на фактичні обставини та правове обґрунтування.

Такі обставини виключали можливість задоволення позову та реального виконання рішення суду в разі такого задоволення. Колегія суддів зауважує також, що ОСОБА_2 предявила позов одночасно із правових підстав, передбачених ст. 103 ЗК України (зміст добросусідства), яка у взаємозвязку з іншими нормами Глави 17 ЗК України, іншими положеннями цього Кодексу та нормами ЦК України щодо права власності та його захисту застосовується саме до правовідносин, повязаних із захистом права власності на землю, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права власності, та з підстав, передбачених ст.ст. 1163, 1164 ЦК України (усунення загрози життю, здоровю, майну фізичної особи, наслідки неусунення такої загрози), які у взаємозвязку з іншими нормами ЦК України мають запобіжний характер, повязуються із можливістю заподіяння, а також, за відповідних умов, із необхідністю наступного відшкодування шкоди, тобто, із деліктними зобовязаннями.

Попри вищенаведене щодо фактичних підстав позову, слід констатувати, що позивач не визначився із правовими підставами свого позову: йдеться про захист права власності і якщо так, то якого саме на землю, на інше майно, на різні види майна; від якого саме порушення права такого, що позбавило права власності на майно чи ні; такого, що мало місце в певний момент чи такого, що триває; такого, що завдало шкоди чи ні і т.д. або йдеться про усунення загрози життю, здоровю, майну фізичної особи, наслідки неусунення такої загрози. Між тим, точне визначення фактичних і правових підстав позову має вирішальне значення в справі, позаяк визначає коло фактів і обставин, що підлягають встановленню, коло учасників процесу, предмет позову, спосіб доказування предявлених вимог тощо.

За дійсним змістом фактів і обставин, покладених в основу позову, та правової позиції учасників процесу, суд першої інстанції мав підстави повязувати вирішення справи як таке із законом, який регулює питання захисту права власності. Власник земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, рівно як і особа, яка має речове право на чуже майно, вправі вимагати захисту свого права від порушень, хоча б такі й не тягли позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним майнового права (ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 386, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 78, 90, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «б», ст. 158 ч.ч. 1, 2 ЗК України).

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції вірне, суд не мав передбачених законом підстав для застосування із метою задоволення необґрунтованого, недоведеного і неконкретного позову вищенаведених норм матеріального права, суд вирішив спір із дотриманням норм процесуального права. Рішення ухвалено судом із урахуванням принципів змагальності цивільного процесу, окрім іншого, позивач не довів у належний процесуальний спосіб свого позову та не спростував заперечень відповідача по суті спору, його доводи і вимоги ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях.

Відтак, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, доводи апеляції, яка теж не містить вимоги про суть рішення, яке слід ухвалити у разі скасування рішення суду першої інстанції, не спростовують законності рішення суду першої інстанції, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін. Поряд із цим, ОСОБА_2, за наявності для того підстав у контексті реалізації відповідного права, не позбавлена можливості діяти на захист своїх прав та інтересів шляхом предявлення відповідного, зокрема, негаторного позову.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді