Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду від 23 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні частиною будинку та вселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком, що належить на праві приватної власності, шляхом позбавлення права користування 52/100 частинами житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Острозького районного суду від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні частиною будинку та вселення задоволено. Усунено ОСОБА_4 перешкоди у користуванні 52/100 частинами житлового будинку з господарсько-побутовими приміщеннями, що розташовані в с. Лючин Острозького району Рівненської області по вул. Шевченка,42. Вселено ОСОБА_4 в 52/100 частину житлового будинку з господарсько-побутовими приміщеннями, що розташовані в с. Лючин Острозького району Рівненської області по вул. Шевченка, 42. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком, що належить на праві приватної власності, шляхом позбавлення права користування 52/100 частинами житлового будинку відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що судом першої інстанції помилково було зроблено висновок про відсутність порушення прав власника на користування та розпорядження своєю власністю та про участь ОСОБА_4 в утриманні будинку.

Доводив, що при зверненні до суду в 2013 та 2016 році ОСОБА_4 посилалась та долучала до справи документи на 48/100 частин спірного житлового будинку, які їй не належать та вводила в оману суд, оскільки за спільного проживання ними було лише здійснено самочинну прибудову загальною площею 32.14 кв.м (опалювальна площа 17,74 кв.м) де ОСОБА_4 з березня 2015 року по 25.01.2016 року проживала та звідки самостійно переселилась в с. Щекичин.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 567/279/16-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_5

Провадження № 22-ц/787/1223/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_6

Стверджував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність іншого житлового приміщення в якому ОСОБА_4 може постійно проживати, оскільки в звязку з необхідністю доглядати свою матір ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживає в Корецькому районі Рівненської області в с. Щекичин в б. №15 по вул. Зелена, який належить її матері. Отже, фактично ОСОБА_4 не має необхідності та обєктивної можливості проживати ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначав, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст.156 ЖК України яка не підлягала до застосування, при цьому посилався на розяснення дані в п. 39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5.

Оскільки ОСОБА_4 не являється членом його сімї і відмовилась на пропозицію від 10.02.2013 року укласти з ним договір найму (оренди) в його частині будинку, він незгоден на її проживання в ньому.

Вказував, що 07.02.2015 року ОСОБА_4Г давала зобовязання виселитись із його частини будинку, яке було посвідчено її особистим підписом в присутності представників правоохоронних органів та печаткою Острозького РВУ МВС, тому у суду першої інстанції вважає були відсутні підстави для задоволення її позову.

З цих підстав просив рішення Острозького районного суду від 23 травня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення відмовити, а позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком, що належить на праві приватної власності, шляхом позбавлення права користуванні 52/100 частинами житлового будинку задовольнити.

ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_8 і ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи за її відсутності та її представника і заперечення на апеляційну скаргу та просила її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та вселення в належну ОСОБА_1 частину спірного будинку суд першої інстанції посилався на ч.4 ст.156 ЖК України та виходив з того, що припинення сімейних відносин з власником житла не позбавило її права на користування займаним житлом.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, суд першої інстанції виходив з того, що не були встановлені обставини зазначені ст.116 ЖК України.

Такі висновки місцевого судну не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Щодо зустрічного позову, то як слідує з розяснення що міститься в абзаці 3 п.34 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Як вбачається з тексту зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 вимогу про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом припинення права користування частиною будинку з вимогою про зняття з реєстрації ОСОБА_4 в спірному будинку не заявляв та відповідно не обґрунтовував наявністю підстав передбачених ст.116 ЖК України.(а.с.42-44).

Тобто в даному випадку має місце не безпідставність позовних вимог, як зазначено місцевим судом, а їх недоведеність, тому в цій частині рішення слід скасувати та відмовити в зустрічному позові за недоведеністю позовних вимог.

Що стосується первісного позову, то колегія вважає він також є недоведеним і рішення в цій частині слід скасувати та відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 та ч.1 ст.321 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником 52/100 частин будинку №42 по вул.Шевченка в с. Лючин Острозького району Рівненської області, що не оспорюється сторонами в справі та підтверджується відповідними доказами.

З 1997 року по 2012 рік сторони перебували в шлюбі. В 2000 році ОСОБА_4 була прописана в спірному будинку.

Спір зводиться до того, що ОСОБА_4, як колишній член сімї ОСОБА_1, хоче вселитись в належному йому частину будинку за місцем реєстрації. ОСОБА_1 не згоден з таким вселенням, оскільки одружився та створив нову сімю, а спільне проживання всіх разом є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст. 383, 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як випливає з розяснень даних в п. 34, 39 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 539, право власності є абсолютним, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї.

Житловий Кодекс Української РСР та зокрема і ст.156 вступили в силу з 1 січня 1984 року і на той час права приватної власності в Україні не існувало.

На час одруження сторін в справі в 1997 році уже діяла Конституція України та Закон України «Про власність», які передбачали право приватної власності громадян.

Таке право закріплене і в нині діючому Цивільному кодексі України.

Отже, за загальним правилом, при конкуренції норм права при вирішенні спору, застосовується закон, який набрав чинності пізніше, тобто в даному випадку ч.4 ст.156 ЦК України не підлягає до застосування та не є правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст.3, 5 СК ОСОБА_1 створив сімю, держава охороняє її і ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя.

Вселення бувшої дружини в належну ОСОБА_1 частину будинку порушить його право власника та сімейні права.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313,314,316,317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду від 23 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні частиною будинку та вселення в 52/100 частин буд.№42 по вул.Шевченка в с. Лючин острозького району Рівненської області відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: