УХВАЛА

іменем україни

07 жовтня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1, внаслідок відсутності їх в означеній квартирі понад встановлений строк.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви квартира АДРЕСА_1 спочатку належала на праві спільної часткової власності (на підставі рішення суду) ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. Згодом 1/3 частина, яка належала ОСОБА_3 була передана ОСОБА_2 у власність державним виконавцем на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.02.2012 року. Про позбавлення ОСОБА_4 права власності на його 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 матеріали позовної заяви не містять, а тому можна прийти до висновку, що на момент звернення позивача до суду ОСОБА_4 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

А тому, позивачу необхідно надати правове обґрунтування визнання одного із власників квартири таким, що втратив право користування, враховуючи, що це переважне право власника бути зареєстрованим в тому жилому приміщенні, яке належить йому на праві власності.

Позивач стверджує, що свою відсутність у спірній квартирі відповідачі підтверджують власними листами. Однак, дані листи не можна вважати належним доказом у справі, оскільки, як з них вбачається, відповідачі стверджують, що постійно приїжджають до м. Києва, сплачують комунальні послуги та належним чином ставляться до свого майна.

Суд звертає увагу позивача на те, що доказом відсутності особи в житловому приміщенні понад встановлені законом строки є відповідні акти складені відповідно до вимог чинного законодавства уповноваженими особами з відтисками мокрих печаток уповноваженої особи.

Суд звертає увагу позивача на те, що позовна заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду. Позовна заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без руху.

Роз'яснити позивачеві, що зазначені в ухвалі недоліки ним можуть бути усунені протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали шляхом подачі позовної заяви в новій редакції з урахуванням виправлення зазначеним судом недоліків.

Якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: В.С. Кицюк