У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з ОСОБА_4 мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. До досягнення сином повноліття він сплачував аліменти у розмірі ј частини всіх видів доходів.

Посилаючись на те, що після досягнення повноліття син продовжує навчатись у Донецькому національному університеті ім. Горького, позивач на підставі ст. 199 СК України просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) до закінчення навчання.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на час його навчання у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 14 січня 2016 року до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно аліменти на час його навчання у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, починаючи з 14 січня 2016 року до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є інвалідом другої групи, йому встановлено 70 % втрати працездатності і він потребує додаткових витрат на лікування, а також із того, що з ним проживають та перебувають на його утриманні двоє неповнолітніх дітей, тому він має змогу надавати допомогу сину, який продовжує навчання, у розмірі 500 грн.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивачка ставила вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, а не у твердій грошовій сумі, тому висновок районного суду про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі суперечить ч. 1 ст. 184 СК України. Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що, хоча у відповідача на утриманні перебувають двоє інших дітей, проте він має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходу).

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають спільного сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До досягнення сином повноліття ОСОБА_4 сплачував аліменти у розмірі ј частини всіх видів доходів.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що після досягнення повноліття син продовжує навчатись у Донецькому національному університеті ім. Горького та потребує матеріальної допомоги, яку може надавати батько, ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

На відміну від правовідносин щодо сплати аліментів до досягнення дитиною повноліття, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру допомоги слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст. 184 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 цього Кодексу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 24 грудня 2014 року № 6-186цс14 та від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про порушення судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 184 СК України шляхом встановлення розміру допомоги на дитину, яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі, оскільки ст. 200 СК України надає суду право обирати розмір та форму стягнення залежно від встановлених фактичних обставин справи, зокрема потреби повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у такій допомозі та наявності у відповідача можливості її надавати.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не визначив, у чому ОСОБА_5 потребує матеріальної допомоги та в якому розмірі, а також належним чином не перевірив і не встановив можливості відповідача у наданні такої допомоги.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська