Справа № 363/535/16-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/4533/16 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 43 18.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Данілова О.М., Лівінського С.В.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Вишгородська міська рада, орган опіки та піклування, міграційна служба Вишгородський районний відділ Головного управління МВС України в Київській області, про виселення, зняття з реєстрації та вселення, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовували тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.04.2002 року за позовом ОСОБА_7 їх визнано такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_1, після чого дану квартиру ОСОБА_7 приватизувала.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 померла, а позивачам стало відомо про існування судового рішення від 05.04.2002 року, яке вони оскаржили в Апеляційному суді Київської області. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.05.2003 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.04.2002 року скасовано і справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2003 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_8 і ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_9 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не погодилися з рішенням суду і подали апеляційну скаргу, яку розглянуто 15.02.2005 року Апеляційним судом Київської області. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.10.2003 року скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2. 24.11.2003 року ОСОБА_8 продала квартиру АДРЕСА_9 громадянину ОСОБА_9

Ухвалою Верховного суду України від 05.07.2006 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2003 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15.02.2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2010 року позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено, яке 14.03.2011 року рішенням Апеляційним судом Київської області скасовано і в задоволенні позовних вимог відмовлено. 29.11.2012 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнано недійсним та скасовано розпорядження Вишгородської міської ради №142 від 14.07.2002 року «Про безоплатну передачу у власність квартири ОСОБА_7.», визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло видане 04.07.2002 року ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_5.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.02.2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2012 року в частині задоволення вимог про виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким вирішено виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення. На виконання рішення суду до відділу державної виконавчої служби Вишгородського РУЮ направлено виконавчий лист від 19.03.2013 року, але рішення суду не виконано із-за того, що ОСОБА_5 чинить перешкоди.

Отже, позивачі звернулися до суду з позовом за захистом своїх прав, в якому просили виселити всіх членів сім'ї ОСОБА_5, тобто ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_6, які зареєстровані та мешкають в квартирі АДРЕСА_6, зняти їх з реєстрації, вселити їх (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.) в квартиру АДРЕСА_7 та поновити в реєстрації за даною адресою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення суду позивачами з підстав порушення норм матеріального і процесуального права подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.58, 60 ЦПК на підтвердження факту будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном, як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону. Згідно вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно довідки форми №3 комунального підприємства житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради від 30.01.2013 року №208, виданої ОСОБА_5 в тому, що вона проживає постійно та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9, особовий рахунок відкритий на громадянина ОСОБА_9 в цілому, крім того на цій житловій площі мешкають та зареєстровані чотири особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.02.2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2012 року в частині задоволення вимог про виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким вирішено виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Згідно довідки, виданої директором КП «Управляюча компанія» Вишгородської міськради на ім'я ОСОБА_5 вона проживає постійно та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9, займає площу з 2 кімнат 29,60 кв.м. (житлова) 44,70 кв.м. (загальна) на 2 поверсі 4 поверхового будинку, особовий рахунок на громадянку ОСОБА_9 в цілому. Крім цього, згідно інформації в базі даних КП «Управляюча компанія» Вишгородської міської ради громадяни ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є власниками квартири і фактично в ній не проживають.

Крім того, як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 13.05.2016 року, власником квартири АДРЕСА_8 є ОСОБА_9 (підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу).

Відповідно до відповіді на запит щодо стадії виконання виконавчого провадження ВП№38720502 на виконання виконавчого листа №2-993/2012 від 19.03.2013 року 12.02.2016 року винесено постанову про поновлення виконавчого провадження, 03.03.2016 року виходом за місцем виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що в квартирі знаходилась боржниця і повідомила про те, що вона не проживає в АДРЕСА_9, а лише приходить до дітей. До квартири не впустила, про що складений акт державного виконавця.

Згідно з ч.1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачами не надано доказів, що квартира АДРЕСА_9 є їх власністю. Крім того, згідно з наданої до позовної заяви довідки форми №3 особовий рахунок на вищезазначену квартиру відкрито на ОСОБА_9, який є власником квартири від 26.11.2003 року, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.05.2016 року.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року справа № 825/1335/13-а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов вірного висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.58, 60 ЦПК на підтвердження факту будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права.

Таким чином, враховуючи, що при розгляді справи суд розглядає в межах заявлених вимог і на підставі доказів (ст.11 ЦПК України), але, як вірно вважав суд першої інстанції, не надано доказів. які б вказували про порушення з боку кого-небудь прав свобод та інтересів позивачів відносно позовних вимог, про виселення всіх членів сім'ї ОСОБА_5, тобто ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають в АДРЕСА_9, зняття їх з реєстрації та вселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_10 та поновлення в реєстрації за даною адресою.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: