Справа № 728/1905/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Бахмацький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Лободи Н.В.

за участі секретаря Кирути Л.І.

представника позивача прокурора Кобилецької І.І.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2

представника відповідача Тиницької сільської ради ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника третьої особи Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА ОСОБА_6

представника третьої особи Бахмацької районної ради ОСОБА_7

представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмачі цивільну справу за позовом керівника Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави до Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, Міністерство культури України, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Бахмацька районна рада про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В :

Керівник Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням Тиницької сільської ради 6 сесії 24 скликання від 18.06.2003 року були передані у приватну власність земельні ділянки в межах с.Тиниця: ОСОБА_5 загальною площею 0.95 га по вул.Грушевського та вул.Матросова, а також ОСОБА_4 загальною площею 0.79 га по вул.Матросова,3а; на підставі вищевказаного рішення сільської ради ОСОБА_5 03.10.2003 року отримав державний акт серії IV ЧН № 026958 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташованих по вул.Матросова в с.Тиниця загальною площею 0.88 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі 0.81 га сільськогосподарських угідь та 0.07 га під будівлями), а ОСОБА_4 03.10.2003 року отримала державний акт серії IV ЧН № 026956 на право приватної власності на землю, яка складається із 5 земельних ділянок, розташованих по вул.Матросова в с.Тиниця загальною площею 0.79 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (в тому числі 0.70 га сільськогосподарських угідь та 0.09 га під будівлями); в подальшому вищевказані земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були відчужені на користь ОСОБА_1 згідно з договорами купівлі-продажу від 04.09.2008 року та від 12.09.2012 року відповідно; проте, як з»ясувалося в 2016 році, дві земельні ділянки, придбані ОСОБА_1 у ОСОБА_5 та три земельні ділянки придбані у ОСОБА_4, знаходяться в межах охоронної зони пам»ятника архітектури XVIII століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком, тому сільською радою при прийнятті рішення від 18.06.2003 року про передачу у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельних ділянок, розташованих в с.Тиниця, по вул.Матросова, які знаходяться в охоронній зоні, були допущені порушення ст.ст.83, 84, 150 Земельного кодексу та ст.17 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», оскільки землі комунальної власності історико-культурного призначення є особливо цінними землями і не можуть передаватися у приватну власність; в свою чергу, державні акти від 03.10.2003 року серії IV ЧН № 026958 та серії IV ЧН № 026956 на право приватної власності на землю, видані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі вищевказаного рішення Тиницької сільської ради та договори купівлі-продажу земельних ділянок від 04.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та від 12.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 мають бути визнані недійсними.

В ході судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, за клопотанням учасників провадження було залучено Міністерство культури України, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області та Бахмацьку районну раду.

В судовому засіданні прокурор Кобилецька І.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позові та пояснила, що при прийнятті Тиницькою сільською радою рішення від 18.06.2003 року щодо передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5, при видачі державних актів про право приватної власності на земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також при укладенні договорів купівлі-продажу земельних ділянок між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були допущені порушення у сфері земельних відносин, оскільки вищевказані земельні ділянки розташовані в охоронній зоні пам»ятника архітектури, вони, згідно з положеннями Земельного кодексу, є землями історико-культурного призначення і не можуть бути передані у приватну власність; межі охоронної зони були визначені в 1983 році і є діючими до цього часу; з цих підстав прокурор вважає незаконними рішення Тиницької сільської ради від 18.06.2003 року в частині передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та державні акти, видані на ім»я вищевказаних осіб; щодо договорів купівлі-продажу, які просить визнати недійсними прокурор, то їх зміст суперечить інтересам держави і суспільства, тобто при їх укладенні недодержано вимоги ч.1 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання даних правочинів недійсними. Окрім того, прокурор повідомила, що рішення виконкому Чернігівської обласної ради, яким затверджено охоронну зону пам»ятника архітектури ХVІІІ століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області було прийняте 19.09.1983 року, а згідно з Перехідними положеннями ЗУ «Про охорону культурної спадщини», об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону, тому той факт, що вказані об»єкти культурної спадщини не внесені до відповідного реєстру не свідчить про те, що Скарбниця та Будинок Кочубея з парком не є такими об»єктами. Також прокурор вважає, що земельні ділянки, які були незаконно передані у власність громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а потім були відчужені згідно з договорами купівлі-продажу на користь ОСОБА_1, знаходяться на території Тиницької сільської ради, тому після задоволення позовних вимог, які заявлені керівником Бахмацької місцевої прокуратури, вказані земельні ділянки повинні бути автоматично повернуті сільській раді.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги до свого клієнта не визнав в повному обсязі, подав на них письмові заперечення, просив відмовити в їх задоволенні і додатково пояснив, що позивач обрав неправильний спосіб захисту прав, оскільки повинен був звернутися до суду з віндикаційним позовом, а не ставити вимогу про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та його клієнтом недійсним; до того ж ні прокурор, ні держава не є стороною у вищевказаних правочинах, тому позивач не має права ставити вищевказану вимогу. Окрім того, представник відповідача повідомив, що ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодних порушень вимог законодавства допущено не було; до того ж ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їх квартири, які знаходяться в одному будинку і, окрім вказаної нерухомості, набув у власність земельні ділянки, які відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення та земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства; представник запевнив, що будинок ОСОБА_1 не є пам»яткою архітектури і про те, що будинок та земельна ділянка, яка призначена для його обслуговування та ведення особистого селянського господарства знаходяться в межах охоронної зони пам»ятника архітектури ні ОСОБА_1 ні особам, з якими він укладав договори купівлі-продажу, відомо не було, оскільки в порушення вимог ст.16 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» інформація щодо цього була відсутня в Державному реєстрі нерухомих пам'яток України, також на території придбаних ОСОБА_1 земельних ділянок та поруч з ними не було встановлено жодних охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок, які повинні бути на пам'ятках або в межах їхніх територій; жодного підтвердження того, що Скарбниця та Будинок Кочубея з парком є об»єктом історико-культурного значення, окрім документа, датованого 1983 роком, згідно з яким встановлено охоронну зону пам»ятника архітектури, на даний час не існує: з невідомих причин відомості про це в Державному реєстрі нерухомих пам»яток та відповідне свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини, як пам'ятки, відсутні; до того ж нотаріус при посвідченні договорів не виявив будь-яких обмежень щодо земельних ділянок, які б перешкоджали ОСОБА_1 придбати у власність земельні ділянки у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Також представник відповідача повідомив, що Скарбниця та Будинок Кочубея з парком знаходяться на віддаленій відстані від будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 і останній жодним чином, зокрема негативно, не впливає на вказані об»єкти архітектури; окрім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності і просив застосувати наслідки її спливу, оскільки держава, інтереси якої представляє прокурор, про укладення спірних договорів дізналася з моменту державної реєстрації вказаних правочинів.

Представник відповідача Тиницької сільської ради ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги, заявлені до сільської ради не визнала в повному обсязі і пояснила, що рішення від 18.06.2003 року щодо передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було прийняте сільською радою згідно з чинним законодавством; підстав для відмови вказаним громадянам не було; до того ж вищевказані земельні ділянки на той час приблизно з 1992 року перебували у користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і знаходились в межах населеного пункту; на ділянках був розміщений будинок на дві квартири, де проживали родини вищевказаних осіб; будь-яких об»єктів культурної спадщини на ділянках розміщено не було; до 2002 року вказані земельні ділянки були призначені для ведення підсобного господарства, а потім для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, тобто вони не були і не є землями історико-культурного призначення; будь-яких охоронних зобов»язань, в тому числі стосовно Скарбниці, Будинку Кочубея з парком та охоронної зони пам»ятника архітектури сільська рада не мала і не має на даний час; про існування документа, згідно з яким рішенням виконкому Чернігівської обласної ради № 399 від 19.09.1983 року було затверджено охоронну зону пам»ятника архітектури, на час прийняття сільською радою рішення від 18.06.2003 року та видачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 державних актів відомо не було; до того ж і Скарбниця і Будинок Кочубея з парком знаходяться поза межами села, тому сільська рада не має повноважень ініціювати питання про розробку відповідного проекту землеустрою, який би надав можливість встановити дійсні межі охоронної зони.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вважає їх безпідставними і пояснила, що вона до 1980 року, як працівник училища, яке на той час знаходилось в Будинку Кочубея, отримала квартиру АДРЕСА_1; біля будинку була земельна ділянка, якою вона користувалася і в 2003 році вирішила приватизувати; після того, як училище припинило функціонувати, вона продала вищевказану квартиру разом з приватизованою земельною ділянкою ОСОБА_1 і переїхала проживати в інше місце; відповідач запевнила, що в ході набуття у власність земельної ділянки, нею були отримані всі необхідні дозволи, розроблена відповідна документація; будь-яких інформаційних знаків чи позначок стосовно того, що належне їй житло та земельна ділянка знаходяться в охоронній зоні пам»ятника архітектури відповідач ніколи не бачила.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні також в повному обсязі не визнав позовних вимог і пояснив, що він, як працівник училища, яке розміщувалось в Будинку Кочубея до 2006 року, приблизно в 1985 році отримав квартиру АДРЕСА_2; в його користуванні була земельна ділянка біля будинку, яку він, отримавши відповідні дозволи, приватизував, а після того, як закрили училище продав ОСОБА_1 разом з квартирою; про те, що будинок і земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні ніхто ніколи не говорив, будь-яких табличок чи позначок, які б про це інформували або свідчили не було; до того ж і Скарбниця і Будинок Кочубея з парком на даний час в дуже занедбаному стані, ніхто за ними не доглядає і не охороняє.

Представник третьої особи - Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позов керівника Бахмацької прокуратури повинен бути задоволений, оскільки Скарбниця і Будинок Кочубея з парком є пам»ятником архітектури національного значення, відносно якого встановлена охоронна зона, що внесена у відповідних паспорт у виді технічної документації і законодавство встановлює відповідні обмеження щодо використання такої території, зокрема щодо будівництва і реконструкції об»єктів, які на ній розміщені, а будинок та земельні ділянки, які ОСОБА_1 набув у власність, розміщені саме в такій охоронній зоні; також, представник третьої особи повідомив, що вищевказана охоронна зона, як земельна ділянка, в натурі не виділена і не може бути виділена, чітко визначити її межі на місцевості не можливо, проте в тому, що земельні ділянки, які належать ОСОБА_1, знаходяться саме в межах вказаної охоронної зони, він переконаний; окрім того представник третьої особи пояснив, що на даний час є діючими два реєстри пам»яток, які розміщені на офіційних сайтах Міністерства культури України і Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА щодо пам»яток національного та місцевого значення, але вони повністю не заповнені і можуть не містити інформації щодо об»єктів, які внесені у відповідні реєстри, затверджені ще за часів УРСР, зокрема в них відсутні відомості про Скарбницю і Будинок Кочубея з парком; Управління містобудування та архітектури ОДА володіє реєстром щодо пам»яток архітектури і відповідачі при набутті у власність вказаних земельних ділянок мали можливість звернутися до Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА за наданням висновку щодо наявності обмежень стосовно земельних ділянок, проте цього не зробили; на даний час охоронного договору щодо Скарбниці і Будинку Кочубея з парком ні з ким не укладено; також представник третьої особи запевнив, що земельна ділянка і будинок ОСОБА_1 не є пам»ятками архітектури, але вони розміщені в межах охоронної зони пам»ятника архітектури, про що Управлінню містобудування та архітектури Чернігівської ОДА стало відомо лише в 2016 році; земельні ділянки ОСОБА_1 згідно з документацією не відносяться до категорії земель історико-культурного призначення, але фактично є такими; інформацією про те, коли Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА востаннє ревізувало чи інспектувало Скарбницю і Будинок Кочубея з парком, представник не володіє.

Представник третьої особи - Бахмацької районної ради ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що Скарбниця та Будинок Кочубея перебувають у комунальній власності районної ради як об»єкти нерухомості приміщення колишнього навчального закладу; будь-яка технічна документація щодо земельної ділянки, на якій розташовані вказані об»єкти нерухомості у районній раді на даний час відсутня з огляду на відсутність нагальної потреби в цьому та відповідного фінансування, але процедура розробки вказаної технічної документації розпочата і триває.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що земельні ділянки, які передані у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а потім відчужені на користь ОСОБА_1, не відносяться до земель історико-культурного призначення і будь-яких обмежень чи обтяжень щодо них не встановлено; згідно з документацією, вказані землі мають інше чітко визначене цільове призначення та знаходяться в межах населеного пункту; окрім того, межі охоронної зони пам»ятника архітектури Скарбниця і Будинок Кочубея з парком на даний час не встановлені і стверджувати про те, що земельні ділянки, з приводу яких виник спір, перебувають саме в межах вказаної охоронної зони немає підстав.

Представник третьої особи - Міністерства культури України в судове засідання на неодноразові виклики не з»явився, причини неявки не повідомив, своєї позицій щодо спору не висловив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є нотаріусом і в 2008 році та в 2012 році посвідчував договори купівлі - продажу квартир та земельних ділянок, укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 та ОСОБА_5 і ОСОБА_10, де покупцем виступав ОСОБА_10; при цьому згідно з витягами з поземельних книг будь-яких обмежень щодо квартир та земельних ділянок, які купував ОСОБА_10 встановлено не було; окрім того, відсутність обмежень чи обтяжень була встановлена шляхом отримання інформації з Реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна та Реєстру іпотек; законність набуття права власності на вищевказане майно у продавців, зокрема на землю, перевірялась згідно з правовстановлюючими документами: відповідними державними актами на право приватної власності на землю та рішенням сільської ради, які були надані нотаріусу; окрім того свідок запевнив, що у разі, якщо було б виявлено будь-які обмеження чи обтяження, зокрема щодо земельних ділянок, то договори купівлі-продажу він би не посвідчив; вважає, що при укладенні вищевказаних правочинів в повній мірі були дотримані вимоги діючого на той час законодавства.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він обіймає посаду начальника відділу містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Бахмацького району і в 2014 році до нього звернувся ОСОБА_1 по питанню надання будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку, розташованого в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, подавши при цьому пакет всіх необхідних документів; підстав для відмови ОСОБА_1 у видачі будівельного паспорта не було; у пам»ятці забудовника, яка міститься в паспорті і з якою ОСОБА_1 ознайомлений, вказано, що забудовник повинен повідомити інспекцію державного архітектурно - будівельного контролю про початок виконання будівельних робіт у семиденний термін з дня реєстрації паспорта, проте чи зробив це ОСОБА_1 свідку невідомо, оскільки дане питання не входить до його компетенції; окрім того, у вказаній пам»ятці зауважено про те, що перед початком виконання земляних та будівельних робіт, забудовник зобов»язаний взяти висновок або погодження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, так як об»єкт знаходиться в охоронній зоні пам»ятки історії, археології та архітектури с.Тиниця; чи отримував ОСОБА_1 вказані дозволи чи погодження свідку не відомо; окрім того ОСОБА_11 пояснив, що про те, що будинок ОСОБА_1 знаходиться в межах охоронної зони свідчить лише документ, датований 1983 роком, згідно з яким встановлено охоронну зону пам»ятника архітектури ХVІІІ століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком; вказаний документ, на думку свідка, є застарілий і потребує оновлення, але даним питанням ніхто не займається; будь-яка інша технічна чи землевпорядна документація щодо меж охоронної зони вищевказаного пам»ятника архітектури на даний час відсутня.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом неодноразово пропонувалося сторонам подати докази як на підтвердження позовних вимог, так і на підтвердження заперечень, оскільки згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, роз»яснював сторонам наслідки вчинення та невчинення процесуальних дій, проте інших доказів, ніж ті, які були досліджені в судовому засіданні, позивач та відповідачі суду не надали.

Із наданих суду доказів встановлено наступне.

Згідно з витягами із земельно-шнурової книги Тиницької сільської ради та листами Управління освіти від 01.07.1994 року № 01-08/575, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були надані дозволи на приватизації відомчих квартир в будинку № 3 по вул.Матросова в с.Тиниця, де вказані особи проживали разом з родинами та мали присадибні землі особистого користування (а.с.68-77).

Згідно з рішенням Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області 6 сесії 24 скликання від 18.06.2003 року ОСОБА_5 у приватну власність безкоштовно передано земельну ділянку розміром 0.95 га для ведення особистого селянського господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд у межах населеного пункту, по вул.Грушевського та вул.Матросова; ОСОБА_4 у приватну власність безкоштовно передано земельну ділянку розміром 0.79 га в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, по вул.Матросова,3а (а.с.12).

На підставі вищевказаного рішення сільської ради на ім»я ОСОБА_4 03.10.2003 року був виданий державний акт серії IV-ЧН № 026956 на право приватної власності на землю площею 0.79 га, розташовану на території Тиницької сільської ради, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (а.с.13).

Також, на підставі рішення Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області 6 сесії 24 скликання від 18.06.2003 року на ім»я ОСОБА_5 03.10.2003 року був виданий державний акт серії IV-ЧН № 0269568 на право приватної власності на землю площею 0.88 га, розташовану на території Тиницької сільської ради, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (а.с.113).

04.09.2008 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_10 купив квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував своє право власності на придбане житло в бюро технічної інвентаризації (а.с.81,82).

Разом з тим, згідно з договором купівлі-продажу від 04.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, останній придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 0.79 га, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства, яка належить продавцю згідно з державним актом серії IV-ЧН № 026956 і щодо якої, згідно з довідкою № 320 від 19.08.2008 року, виданою Державним комітетом по земельних ресурсах Чернігівської філії Бахмацького відділу та Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, відсутні зареєстровані обтяження (обмеження) (а.с.15, 19,199).

Судом встановлено, що земельна ділянка розміром 0.79 га, яка згідно з державним актом IV-ЧН № 026956 належала ОСОБА_4, яку остання продала ОСОБА_1, складається із 5 земельних ділянок, три з яких, а саме: площею 0.2500 га, з кадастровим номером :01:001:0281, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, площею 0.0415 га, з кадастровим номером :01:001:0282 та площею 0.1267 га, з кадастровим номером :01:001:0283, обидві з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, за повідомленням Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної адміністрації від 12.07.2016 року № 05-09-422, знаходяться на території охоронної зони пам»ятника архітектури національного значення Скарбниця та Будинок Кочубея з парком (а.с. 10, 16, 92-101).

12.09.2012 року, згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_10 купив квартиру АДРЕСА_4 та зареєстрував своє право власності на придбане житло в бюро технічної інвентаризації (а.с.102-105).

Окрім того, згідно з договором купівлі-продажу від 12.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, останній придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку, розташовану в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Матросова,3, загальною площею 0.88 га, яка складається з п»яти земельних ділянок, з яких дві, а саме: площею 0.126 га, з кадастровим номером :01:001:0266, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0.0466 га з кадастровим номером :01:001:0267, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за повідомленням Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної адміністрації від 12.07.2016 року № 05-09-422, знаходяться на території охоронної зони пам»ятника архітектури національного значення Скарбниця та Будинок Кочубея з парком (а.с.1-,11, 107-109а, 177-182).

Відповідно до Витягів з Поземельної книги про земельні ділянки, які були враховані нотаріусом при посвідченні вищевказаного договору купівлі-продажу земельних ділянок, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5, обмежень у використанні предмета договору зареєстровано не було (а.с.183-191).

З технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_5, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, вбачається, що цільовим призначенням вказаних ділянок є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства; дані ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови і земель сільськогосподарського призначення; інформація щодо будь-яких обмежень чи обтяжень земельних ділянок відсутня; документація погоджена відділом Держкомзему у Бахмацькому районі (а.с.110-126).

08.12.2014 року ОСОБА_1, згідно з його заявою від 05.12.2014 року про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки площею 0.1240 га, яка розташована в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бахмацької районної державної адміністрації був виданий будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, який, окрім іншого, містить пам»ятку забудовника із зазначенням обов»язку останнього перед початком виконання земляних та будівельних робіт взяти висновок або погодження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, так як об»єкт знаходиться в охоронній зоні пам»ятки історії, археології та архітектури с.Тиниця (а.с.141-144).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської обласної Ради народних депутатів № 399 від 19.09.1983 року було затверджено та 23.02.1983 року погоджено начальником відділу пам»ятників архітектури та монументів Держбуду УРСР охоронну зону пам»ятника архітектури XVІІІ століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, охоронні номери 1771, 1772 (а.с.22-31,78).

Згідно з витягами з Державного реєстру нерухомих пам»яток України, відомості про пам»ятник архітектури XVІІІ століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області, в Реєстрі нерухомих пам»яток національного значення та в Реєстрі нерухомих пам»яток місцевого значення відсутні (а.с.145-154).

Згідно з листом Департаменту культури і туризму, національностей та релігій від 21.10.2014 року № 15-2593/8, адресованого Тиницькій сільській раді, інформація про археологічне обстеження земельної ділянки в межах охоронної зони пам»ятки архітектури XVІІІ століття Скарбниця та Будинок Кочубея з парком відсутня; у випадку відсутності на території ділянки стародавнього культурного шару і археологічних об»єктів земельна ділянка може бути надана у власність (а.с.173).

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що Скарбниця та Будинок Кочубея з парком в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області є памяткою культурної спадщини, а саме, памяткою архітектури, а землі, на яких розташована ця памятка мають перебувати у державній власності, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 1, 6, 8, 17, 29 Закону УРСР „ Про охорону і використання памяток історії та культури памятками історії та культури є споруди, памятні місця і предмети, звязані з історичними подіями в житті народу, розвитку суспільства і держави, твори мистецтва і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу цінність; до памяток історії та культури належать пам'ятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв'язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти; з метою забезпечення охорони пам'яток історії, археології, містобудування і архітектури, монументального мистецтва встановлюються охоронні зони, які встановлюються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за поданням відповідних державних органів охорони пам'яток; зони охорони пам'яток історії та культури включаються в проекти планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів.

Як встановлено судом, рішенням виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів № 399 від 19.09.1983 року затверджено охоронну зону пам»ятника архітектури VIII століття № 1771, 1772 Будинок Кочубея з парком, Скарбниця, що розташовані в с.Тиниця Бахмацького району Чернігівської області (а.с.22-26,78).

Відповідно до положень ст. ст. 1, 2, 13, п. 3 Прикінцевих Положень ЗУ „Про охорону культурної спадщини обєктом культурної спадщини є визначне місце, комплекс, а також території чи водні обєкти незалежно від стану їх збереження, що мають цінність з археологічного, історичного, етнологічного погляду; обєкти культурної спадщини включають об'єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися в автентичному стані і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів; обєкти культурної спадщини незалежно від форм власності підлягають державній реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам»яток України; із занесенням до Реєстру на обєкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам»ятки; памяткою культурної спадщини визнається обєкт культурної спадщини, який занесений до Державного реєстру нерухомих памяток України; обєкти, включені в списки (перелік) памяток історії та культури відповідно до Закону УРСР „Про охорону і використання памяток історії та культури, визнаються памятками відповідно до цього закону.

За таких обставин та з урахуванням Переліку пам»ятників архітектури, який є додатком до рішення облвиконкому від 19.09.1983 року № 399 і який включає в себе Будинок Кочубея з парком та Скарбницю, суд приходить до висновку, що Будинок Кочубея з парком та Скарбниця є пам»ятником архітектури VIII століття і памяткою культурної спадщини національного значення, не дивлячись на те, що інформація щодо вказаного об»єкту відсутня в Державному реєстрі нерухомих памяток України ( а.с. 24-25, 145 154).

Відповідно до положень ч.1 ст.32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам'яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до положень ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі історико-культурного призначення, які мають особливу екологічну, економічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст.34 ЗУ„Про охорону культурної спадщини, землі, на яких розташовані пам'ятки, історико - культурні заповідники, історико - культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно - планувальної та містобудівної документації.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що землі, на яких розташований пам»ятник архітектури VIII століття Будинок Кочубея з парком та Скарбниця належать до земель історико-культурного призначення і правовий статус таких земель визначений законодавством.

Частиною другою ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти державних органів та інших органів - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Частинами першою, другою ст.116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин між Тиницькою сільською радою та ОСОБА_5 і ОСОБА_4М.) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша ст.126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин між Тиницькою сільською радою та ОСОБА_5 і ОСОБА_4М.) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

За змістом ст.184 ЗК України (в редакції станом на час виникнення правовідносин між Тиницькою сільською радою та ОСОБА_5 і ОСОБА_4М.) землеустрій передбачає складання проектів впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань та створення нових, складання проектів відведення земельних ділянок, встановлення в натурі меж земельних ділянок, розроблення іншої землевпорядної документації, повязаної з використанням та охороною земель.

Відповідно до положень ст. ст. 193, 196, 198 ЗК України, державний земельний кадастр це єдина система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей та документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Державний кадастр включає в себе кадастрові зйомки комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Відповідно до ст. 9 Закону України „ Про державну експертизу землевпорядної документації, обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення.

В ході судового розгляду було встановлено, що кадастрові зйомки земельної ділянки, на якій розташований пам»ятник архітектури VIII століття Будинок Кочубея з парком та Скарбниця, а також зона охорони цієї памятки, уповноваженими на те органами не проводилися, проект землеустрою щодо встановлення меж вказаної земельної ділянки не складався та не була проведена обовязкова державна експертиза проекту землеустрою щодо організації та визначення меж земель історико-культурного призначення; на даний час наявний лише документ датований 1983 роком, яким встановлена охоронна зона вищевказаного пам»ятника і який не є проектом землеустрою по встановленню меж земель історико-культурного призначення, а тому не може бути належних доказом того, що рішення Тиницької сільської ради щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було прийняте з порушенням закону і не доводить, що землі, передані у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а потім відчужені на користь ОСОБА_1, відносяться до земель історико-культурного призначення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів в підтвердження того, що земельні ділянки, які Тиницькою сільською радою передані у приватну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а потім відчужені вказаними особами ОСОБА_1, знаходяться в межах зони охорони пам»ятника архітектури VIII століття Будинок Кочубея з парком та Скарбниця і є землями історико-культурного призначення, тому вимоги керівника Бахмацької місцевої прокуратури задоволенню не підлягають.

Окрім того, вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і ОСОБА_1 не можуть бути задоволені і з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статтею 216 ЦК України визначені особливі правові наслідки недійсності правочину, зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існували на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Між прокурором, яким заявлено позов, та набувачем земельних ділянок за договорами купівлі-продажу ОСОБА_1 відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову, проте таких вимог позивачем заявлено не було.

Такий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 25 червня 2014 р. у справі № 6-67цс14, від 19 листопада 2014 р. у справі № 6-170цс14, від 17 грудня 2014 р. у справі № 6-140цс14 та від 13 травня 2015 р. у справі № 6-67цс15, який, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Що стосується заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки вимоги прокурора заявлені в інтересах держави, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізналися відповідні органи державної влади, а не безпосередньо прокурор.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №3-126гс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Разом з тим, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином висновки про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на їх недоведеність виключають необхідність застосування до правовідносин, що склалися, наслідків спливу позовної давності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 6, 8, 17, 29 Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури, ст.ст. 1, 2, 13, 32, 34, п. 3 Прикінцевих Положень ЗУ Про охорону культурної спадщини, ст.9 ЗУ Про державну експертизу землевпорядної документації, ст. ст. 84, 184, 193, 196, 198 ЗК України, ст.16 ЦК України, ст. ст. 10,11,16, 60, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові Керівника Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави до Тиницької сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, Міністерство культури України, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Бахмацька районна рада про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Бахмацький районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Бахмацького районного суду Н.В.Лобода

Повний текст рішення виготовлено 04.11.2016 року