Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2016 Справа №607/3217/16-ц

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сташків Н.М.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.А.,

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання права на реєстрацію місця проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред'явила до суду позов до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, квартирою № 6 по вулиці Тісній, 11 в місті Тернополі, і визнання за нею, ОСОБА_1, та її дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, права на реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі. Обґрунтовує позов тим, що з 2002 по 2012 рік перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей. Діти після розірвання шлюбу проживають із нею в зазначеній квартирі. Квартира набута за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є ОСОБА_3 Відтак, позивач стверджує, що вона є співвласником цієї квартири. У квартирі зареєстрований брат її колишнього чоловіка відповідач ОСОБА_5, на реєстрацію якого вона як співвласник квартири згоди не надавала. ОСОБА_5 ніколи не проживав та не проживає по даний час у спірній кватирі, плати за користування жилим приміщенням та комунальними послугами не здійснює, не несе жодних витрат з утримання житлового приміщення, відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Безпідставна реєстрація відповідача у спірній квартирі створює для позивача обмеження у праві розпорядження та користування жилим приміщенням, зокрема позбавляє її можливості оформити субсидії на оплату комунальних послуг. Крім цього, відповідач ОСОБА_3, як співвласник квартири не дає згоди на реєстрацію місця проживання позивача та їхніх дітей у квартирі. З цих підстав позивач вважає, що вона, будучи співвласником квартири, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав та просила позов задовольнити,.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зазначила, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута у 2005 році, в період перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є ОСОБА_3 Оскільки відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України право спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, презюмується, ОСОБА_1 є співвласником зазначеної квартири, і законом не передбачено обовязку реєструвати право власності на неї. Будучи співвласником квартири, позивач має право на реєстрацію в ній свого місця проживання та місця проживання своїх дітей, та право вимоги про визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він більше одного року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні позову не визнав, підтримав подані письмові заперечення на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що право власності особи на нерухоме майно набувається з моменту державної реєстрації. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 Спір із приводу поділу майна подружжя судом не вирішений, договір оренди житлового приміщення між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 не укладався, а тому ОСОБА_1 є неналежним позивачем, оскільки не є ні власником, ні наймачем квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи у його відсутності не надходило.

За вказаних обставин відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутності на підставі зібраних у справі доказів.

Судом досліджено надані сторонами докази та встановлено такі обставини:

Сторони позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 19 травня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2012 року. Прізвище позивача після розірвання шлюбу ОСОБА_1.

Від даного шлюбу в подружжя є двоє дітей дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження серії 1?ИД номер 000433 від 11 лютого 2005 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить свідоцтво про народження серії 1?ИД номер 075914 від 10 листопада 2008 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, 28 грудня 2005 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_3 купив, належну ОСОБА_9 чотирьохкімнатну квартиру № 6, що знаходиться в будинку №11 по вулиці Тісній у місті Тернополі.

Як убачається з довідки про склад сімї, що проживає у житловому приміщенні/будинку, виданої 03 березня 2015 року ОСББ «Тісна 11», за адресою АДРЕСА_2, проживають уповноважений власник (співвласник, наймач) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В актах про встановлення складу осіб, що проживають у житловому приміщенні, складених 15 грудня 2015 року та 17 березня 2016 року комісією у складі голови ОСББ ОСОБА_10, мешканців квартир № 1 та № 8 у будинку № 11 по вул. Тісній ОСОБА_11, ОСОБА_12, зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживають співвласник квартири ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Інших осіб, проживаючих у вказаній квартирі не виявлено.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що приблизно до 2013 року протягом одинадцяти років працювала нянею сімї позивача, у звязку з чим кожного дня перебувала у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_5 у цій квартирі не проживав. За цей час вона бачила його близько трьох разів десь у перших три роки її роботи. Він приходив у гості. Будь-яких його особистих речей, одягу, взуття тощо у квартирі вона не бачила. Протягом останніх трьох років вона вже не працює, але навідується до дітей близько 1 разу в тиждень і за цей період ОСОБА_5 жодного разу у квартирі не бачила.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає на пятому поверсі будинку № 11 по вулиці Тісній в місті Тернополі, а ОСОБА_1 на третьому поверсі того ж будинку. У квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року проживали ОСОБА_3, ОСОБА_15 та їх діти. Протягом останніх трьох років у вказаній квартирі проживає тільки позивач ОСОБА_1 з дітьми. Вона кожного бачить ОСОБА_1 з дітьми біля підїзду, коли діти йдуть у школу, чи грають у дворі з її дітьми. ОСОБА_5 вона бачила один чи два рази. Близько десяти років ОСОБА_1 запитувала в неї, чи має вона знайомих, які б могли знайти їх родичу ОСОБА_5 квартиру для проживання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки:

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2012 рік.

Квартира АДРЕСА_1 придбана у 2005 році на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є ОСОБА_3

Представник позивача в судовому засіданні стверджувала, що факт придбання квартири в період шлюбу свідчить про те, що вона є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому ОСОБА_1 є співвласником зазначеної квартири, і доказуванню ця обставина не підлягає.

Однак, із таким твердженням суд погодитись не може.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має бути врахований судом при застосуванні цих норм права.

Жодних доказів про те, що джерелом набуття квартири АДРЕСА_1 були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, позивачем суду не надано.

Пояснення позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 належала її матері ОСОБА_9, яка була продавцем за договором купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2005 року, і ОСОБА_3 ніяких грошей за неї не сплачував, не обгрунтовані та не підтверджені ніякими доказами.

У провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про поділ майна подружжя. Предметом зазначеного позову є поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, в тому числі квартири АДРЕСА_3, право власності на яку, як убачається з копії позовної заяви, ОСОБА_1 просила визнати за ОСОБА_3

Доказів про те, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 суду не надано.

При цьому суд вважає, що акти про встановлення складу осіб, що проживають у житловому приміщенні від 15 грудня 2015 року та 17 березня 2016 року, в яких зазначено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, та довідка про склад сім'ї від 03 березня 2015 року, у якій поряд із записом про ОСОБА_1 зазначено уповноважений власник (співвласник, наймач), не містять посилань на підставу таких записів, не є правовстановлюючими документами і не підтверджують право власності позивача на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки позивачем не доведено, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, зазначена норма закону до даних правовідносин не підлягає.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак, право предявлення позову про визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право на користування житлом, має право власник житла.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували її право власності на квартиру АДРЕСА_1, а тому її вимога про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, не підлягає до задоволення.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею та її дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, права на реєстрацію місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5 слід зазначити наступне:

Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затверджений Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077.

Відповідно до п. 2.2 цього Порядку для реєстрації місця проживання необхідно подати до відповідного органу Державної міграційної служби України визначений перелік документів, у тому числі документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї на реєстрацію місця проживання.

Згідно з п. 2.3. цього Порядку відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.

У разі реєстрації місця проживання особи, що не є власником або співвласником житла, необхідна згода його власника (співвласників).

Оскільки позивачем не надано доказів про те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, суд не знаходить підстав для визнання за нею права на її реєстрацію та реєстрацію малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у цій квартирі.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання права на реєстрацію місця проживання відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя