АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/5177/16-ц Головуючий в першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/2509/К/16 суддя Бардін О.С.
Категорія 69 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2016 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Довгинцівський районний у місті ОСОБА_5 Відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту народження.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження, посилаючись на те, що вона є рідною бабусею ОСОБА_7, який народився 17 серпня 2014 року в місті Ялті АР Крим, про що Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства Республіки Крим видано свідоцтво про народження І-АЯ №510008 від 10.09.2014 року.

АР Крим є тимчасово окупованою територією, всі акти та документи, видані державними органами на цій території з 01 грудня 2014 року є недійсними, а тому вона зверталася до Довгинцівського районного у місті ОСОБА_5 Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для проведення реєстрації народження онука і отримала відмову.

Посилаючись на те, що встановлення факту народження їй необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини зразка передбаченого законодавством та нормативно правовими актами України, а також для отримання соціальних виплат, уточнивши позовні вимоги просила суд: встановити факт народження громадянина України ОСОБА_7, 18.08.2014 року, місцем народження якого є Україна, Автономна Республіка Крим, м.Ялта, від матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, вважає, що припущення суду щодо зміни громадянства батьками дитина на підставі свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження є безпідставним, оскільки останні є громадянами України, що підтверджується паспортами громадянина України (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України»).

Також, зазначає, що надане до суду свідоцтво про народження дитини, видане Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства Республіки Крим 10.09.2014 року, тобто в період окупації, є недійсним, однак може бути прийнятий судом як доказ у справі, який підтверджує факт народження дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17 серпня 2014 року в місті Ялті народився ОСОБА_7 від матері ОСОБА_4, громадянки ОСОБА_8 Федерації, та батька ОСОБА_3, громадянина ОСОБА_8 Федерації, про що 10 вересня 2014 року складено актовий запис №143 та Ялтинським міський відділом запису актів цивільного стану Департаментом запису актів цивільного стану Міністерства Республіки Крим видано свідоцтво про народження серії І-АЯ №510008 від 10.09.2014 року (а.с. 15).

Заявниця по справі є рідною бабусею ОСОБА_7.

Місто Ялта знаходиться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України відповідно до п. 1 ч.1 ст. 3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України.

Довгинцівськоий районний у місті ОСОБА_5 Відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 09.11.2016 року за вихідним №1430/13-30 відмовив ОСОБА_2 у проведенні державної реєстрації народження дитини чоловічої статі, ОСОБА_7, народженого 17 серпня 2014 року ОСОБА_4, свідоцтво про народження І-АЯ № 510008, видане Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 10.09.2014 року, оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини не предявлено медичний документ, що підтверджує факт народження дитини (а.с. 16).

Ухвалюючи рішення про відмову у встановленні факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи та обґрунтовано виходив з того, що батьки дитини є громадянами іншої країни, а Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно п.1 статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Статтею 1 Закону від 15 квітня 2014 року № 1207-УП «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з наступними змінами, встановлено, що тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Датою початку окупації є 20 лютого 2014 року.

Тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Виходячи з практики Європеського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості прийняти, як належний та допустимий доказ по справі, відомості зазначені у Свідоцтві про шлюб від 05 липня 2014 року Серії І-АП №177639, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ялтинського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, та у Свідоцтві про народження від 10 вересня 2014 року Серії І-ЯА №510008, виданого Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, згідно яких батьки ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є громадянами ОСОБА_8 Федерації.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував того, що батьки ОСОБА_7 - Гуренко (дошлюбне прізвище ОСОБА_9) ОСОБА_10 та ОСОБА_3 є громадянами України, що підтверджується копіями паспортів громадянина України, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, паспорт громадянина України Серії АК №639660 підтверджує той факт, що ОСОБА_9 дійсно є громадянкою України, однак згідно свідоцтва про народження від 10 вересня 2014 року Серії І-ЯА №510008, виданого Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, матірю ОСОБА_7 значиться ОСОБА_4, а доказів на підтвердження того, що ОСОБА_9 змінила прізвище та отримала паспорт громадянина України на імя ОСОБА_4 заявником не надано.

Колегія суддів вважає, що надані сторонами і досліджені судом першої інстанції, докази дозволили суду зробити висновок про відсутність підстав для задоволення заяви через безпідставність цих вимог, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги не доведені, не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: