АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5320/16 Справа № 201/7962/15 Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н.В. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Делос» про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом приватного акціонерного товариства «Делос» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Делос» (далі - ПрАТ «Делос») про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи тим, що 25 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 655.200 грн., що були еквівалентні 80.000 доларів США., зі строком повернення не пізніше 25 листопада 2014 року.

Вказував, що з метою забезпечення належного виконання умов договору позики в той же день, 25 жовтня 2013 року, між ним та ПрАТ «Делос» було укладеного договір поруки.

Зазначав, що умови договору позики виконав у повному обсязі надавши грошові кошти відповідачу.

Посилаючись на те, що відповідачі ухиляються від належного виконання умов договору позики та договору поруки не повертаючи грошові кошти у визначений договором термін, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти у розмірі 1.735.249 грн.44 коп., що є еквівалентом 80.000 доларів США, стягнути з відповідача ОСОБА_3 три проценти річних в розмірі 32.170 грн.43 коп., проценти за користування сумою позики в розмірі 183.169 грн.23 коп. та інфляційні витрати від простроченої суми в розмірі 527.127 грн.11 коп.

У серпні 2015 року ПрАТ «Делос» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, мотивуючи тим, що договір поруки, підписаний ОСОБА_3 25 жовтня 2013 року від імені товариства, вчинений з рядом істотних порушень.

Вказували, що спірний договір поруки, підписаний ОСОБА_3 25 жовтня 2013 року від імені товариства, був направлений на погашення боргів безпосередньо ОСОБА_3 за рахунок майна та коштів товариства.

Зазначали, що правочин у вигляді договору поруки від імені товариства вчинений особою, яка не мала права на його підписання.

Посилаючись на те, що договір також укладений з порушенням правил передбачених ст.70,71 Закону України «Про акціонерні товариства», а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір поруки від 25 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ПрАТ «Делос».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2013 року станом на 19 жовтня 2015 року в розмірі 1.703.816 грн., що є еквівалентом 80 000 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 32.170 грн.43 коп., проценти за користування позикою в розмірі 183.169 грн.23 коп. В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ПрАТ «Делос» задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ПрАТ «Делос» 80.000 доларів у гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення; стягнути з ОСОБА_3 183.169 грн.23 коп. - проценти за користування сумою позики, 17.063 грн.01 коп. - річні проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, 527.127 грн.11 коп. - інфляційні витрати від простроченої суми; зустрічні позовні вимоги ПрАТ «Делос» залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю., відповідно до умов якого, ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 655.200 грн., що були еквівалентом 80.000 доларів США, на строк до 25 листопада 2014 року, зі сплатою грошової суми, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, відповідно до положень ст.625 ЦК України та неустойки відповідно до ст.ст.549-552 ЦК України (а.с.7).

Пунктом 2 договору позики сторони встановили, що поверненню підлягає сума в гривнях, яка буде еквівалентна 80.000 доларів США, враховуючи зміну курсу гривні до долара на момент повернення позики (а.с.7).

25 жовтня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПрАТ «Делос» (від імені якого договір підписав директор ОСОБА_3 та виконуючий директор ОСОБА_7) було укладено договір поруки, згідно умов якого у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством (а.с.9).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 не виконує свої зобов'язання перед позивачем за договором позики, сума грошових коштів не повернута.

Проте, колегія суддів погоджується з таким рішенням в частині позовних вимог ОСОБА_2 частково, оскільки суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права, припустив помилки при визначенні всіх складових, що підлягають стягненню.

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «Делос» суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для визнання договору поруки недійсним.

Втім колегія суддів висновки суду першої інстанції в частині визнання договору поруки недійсним не може визнати обґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконав.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ст.1050 ЦК України, за змістом якої позичальник у разі несвоєчасного повернення суми позики, зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи та ретельно вивчивши умови договору позики, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_3 80.000 доларів США у гривневому еквіваленті у відповідності до умов договору позики та у межах позовних вимог.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

З тексту договору позики вбачається, що позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 655. 200 грн., що є еквівалентом 80.000 доларів США, таку саме суму грошових коштів без нарахування відсотків від суми позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцю (п.п.1,2 договору позики).

На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі 183.169 грн.23 коп. задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що 3% річних підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд виходить із того, що Державним комітетом статистики України розраховується індекс інфляції, що визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, тому районний суд позовні вимоги в цій частині обґрунтовано залишив без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПрАТ «Делос» (від імені якого договір підписав директор ОСОБА_3 та виконуючий директор ОСОБА_7) було укладено договір поруки, згідно умов якого у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством (а.с.9).

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Відповідно до положень ст.554 ЦК України, в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст.207 ЦК України).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч.1-2 ст.547 ЦК України).

Спірний договір поруки від 25 жовтня 2013 року, укладений між позивачем та відповідачами, не відповідає вимогам ст.207 ЦК України, зокрема не скріплений печаткою ПрАТ «Делос», тобто є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення, таким чином позовні вимоги ПрАт «Делос» про визнання договору поруки недійсним задоволенню не підлягають в силу нікчемності спірного договору. Як і не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення суми позики з поручителя ПрАТ «Делос».

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення районного суду в частині зустрічних позовних вимог ПрАТ «Делос» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а другий та третій абзац оскаржуваного рішення підлягає викладенню в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Другий та третій абзаци резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2013 року станом на 19 жовтня 2015 року в розмірі 1.703.816 грн., що еквівалентно 80.000 доларам США, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 32.170 грн.43 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити».

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог приватного акціонерного товариства «Делос» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову приватного акціонерного товариства «Делос» відмовити.

Скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 121 грн.80 коп. з кожного.

В решті рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.