АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору лізингу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №003403 від 12.01.2016, укладений позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 30 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.01.2016 між ним ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003403, відповідно до умов якого ТОВ «ЛК «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - мінітрактор марки «Dongfeng 244 каб» вартістю 60 000 грн. та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 на строк та на умовах, передбачених цим договором. 12.01.2016 на виконання умов договору позивач сплатив 50% вартості вказаного трактора в розмірі 30 000 грн. Однак при ознайомленні з умовами вказаного договору, позивачу стало відомо, що сплачена ним сума є комісією за організацію і оформлення договору, а не часткою вартості трактора. Таким чином вважав вказані обставини такими, що свідчать про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, і в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсним зазначеного договору. Крім того зазначає, що вказаний договір фінансового лізингу всупереч вимогам ч. 2 ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим вважає вказаний договір нікчемним. Також, позивач посилався на наявність несправедливих умов договору та відсутність у відповідача ліцензії для залучення фінансових активів від фізичних осіб, що також є підставою згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 227 ЦК України для визнання недійсним зазначеного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.05.2016 позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003403 від 12.01.2016, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. та судовий збір у розмірі 551 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, щоє хибнимивисновки суду викладені в рішенні про те, що умови договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справиповідомлені належним чином. Позивач надіслав поштою до суду заперечення на апеляційну скаргу та просив відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 12.01.2016 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003403, відповідно до умов якого ТОВ «ЛК«Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - мінітрактор марки «Dongfeng 244 каб» вартістю 60 000 грн. та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 на строк та на умовах, передбачених цим договором, (а.с. 18-30)

На виконання умов вказаного договору 12.01.2016 позивач ОСОБА_3 оплатив платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 30 000 грн., що підтверджується квитанцією №ПН 174 від 12.01.2016 (а.с. 33).

Згідно Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №003403 вартість предмета лізингу на момент укладання договору складає 300 000 грн., авансовий платіж в розмірі 150 000 грн., щомісячний платіж в розмірі 12 500 грн., комісія за організацію (10%) в розмірі 30 000 грн., комісія за передачу (3%) в розмірі 9 000 грн. (а.с. 31).

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, згідно положень вищезазначених норм Закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів є вичерпним, і не підлягає розширенню.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності вимоги закону до нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортного засобу, однією із сторін якої є фізична особа, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Закон України «Про фінансовий лізинг», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України, не містить виключення вимог нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортних засобів, укладених за участю фізичної особи.

Спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15.

В спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п. 3.5 Договору Лізингодавець не несе відповідальність за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 19.10.2016 у цивільній справі № 6-1551 цс 16 відзначається наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Нормою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору

Крім того, Верховний суд України зазначив необхідність встановити, чи була у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а також недійсним на підставі норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню у разі відсутності нотаріального посвідчення спірного договору на підставі норми частини першої статті 220 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Держфінпослуг Законом не наділена повноваженнями скасовувати вимоги законів про необхідність одержання ліцензій на право здійснення фінансових послуг.

Тому до правовідносин сторін справи не підлягають застосуванню норми «Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004, щодо права здійснення фінансового лізингу без отримання ліцензії, як такі, що протирічать вищевказаним нормам закону, як акту вищої юридичної сили, та дозволяють здійснення господарської діяльності без ліцензії.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Оскільки, спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, відсутня у відповідача ліцензія на здійснення фінансових операцій, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Отже, суд першої інстанції на підставі повної і всебічної оцінки доказів обгрунтовано дійшов висновку про недійсність спірного договору, про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім коштів у розмірі 30 000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору лізингу недійсним - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва