Справа № 466/4715/16 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/6820/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та вселення його у вказану квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що до січня 2016 року він проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з колишньою дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_6 Дану квартиру він придбав разом з ОСОБА_3 у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2015 року шлюб між ними розірвано. У звязку з розїзним характером роботи він часто перебуває у службових відрядженням, внаслідок чого були вивезені його речі з квартири, де він проживав всупереч його волі та без його погодження на те. Порушуючи його право власності відповідачка змінила дверний замок у квартирі та не дає можливості їм користуватись належними їм частками, у звязку з чим змушений звернутись до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення - відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року оскаржив позивач ОСОБА_5

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 24 березня 2006 року між сторонами укладено шлюб. За час шлюбу, подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_2. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 08 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Вважає, що мотиви оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки здобутим в ході судового розгляду доказам, а саме, що ОСОБА_5 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 та протиправно був позбавлений цього права відповідачем.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, згідно Свідоцтва на квартиру від 06.07.2010 року серія САС №972376, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (а.с.7) та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27006251 від 13.08.2010 року (а.с.7). Вищевказана квартира складається з 3-ох житлових кімнат, житловою площею 107,2 кв. м., загальна площа квартири становить 107,2кв. м.

Згідно довідки ОСББ «Варшавське 136» від 29.06.2016 року №266 зазначено, що в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані та проживають ОСОБА_3, 26.09.1973 р.н., власник та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, син (а.с.21).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Способом захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання судом цього права.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 3 ч.1.ст.57 СК України до майна, яке є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, відноситься майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Проаналізувавши вищевказані норми, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю.

В суді також встановлено, та не заперечується сторонами, що спори між сторонами щодо власності на спірну квартиру та поділ майна подружжя розглядаються судом в іншому провадженні, позивач у спірному житлі ніколи зареєстрованим не був, а з дня народження і по даний час зберігає за собою право на проживання у будинку за адресою вул.Львівська, 64 у с.Бірки Яворівського району Львівської області.

Дані позовні вимоги позивачем заявлені з посиланням на вимоги ст.ст.64,156 ЖК України, ст.405 ЦК України, які регламентують права членів сім»ї власника житла. За приписами ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє особу права користуватись займаним приміщенням. Стаття 405 ЦК України обумовлює права лише членів сім»ї власника житла на користування цим житлом, в той час як позивач членом сім»ї відповідача на час пред»явлення позову не був.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та про відмови в задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі. З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7