Справа № 360/2478/15-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/3377/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 12.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Качалівської сільської ради Бородянського району Київської області. Бородянської районої ради Київської області, треті особи: ОСОБА_4, Реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції, Управління Держземагенства у Бородянському районі про визнання рішень частково незаконними, скасування свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину будинку,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 18 лютого 1983 року його мати ОСОБА_5 подарувала йому та сестрі ОСОБА_4 житловий будинок №212 по вулиці Петровського в с. Качали Бородянського району Київської області. Після дарування будинку він всі роки дозволяв сестрі та її чоловікові ОСОБА_3 (відповідачу) проживати у подарованому будинку, а у 2015 році дізнався, що 10 лютого 1987 року Качалівська сільська рада вирішила визнати за ОСОБА_3 право власності на зазначений будинок.

Крім того, на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Качалівської сільської ради від 21 березня 1995 року про передачу у приватну власність земельних ділянок та рішення 12 сесії 4 скликання Качалівської сільської ради від 22 жовтня 2004 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку відповідач приватизував всю земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку за вказаною адресою.

Просив визнати недійсними вищенаведені рішення сільської ради, скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок видане на ім'я ОСОБА_3, визнати право власності на 1/2 частину будинку, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку виданий на ім'я відповідача.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, зокрема те, що оскаржуванні рішення сільської ради порушили його права власності. Крім того, вказував, що дізнався про порушене права при подачі позову, тому підстав для застосування строку позовної давності не має.

Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішення ОСОБА_3 також звернувся з апеляційною скаргою та вказував, що фактичні обставини справи судом першої інстанції належним чином не встановлено та відповідно висновки суду не відповідають дійсним обставинам.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають до часткового задоволенняз таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що перехід до відповідача ОСОБА_3 права власності на житловий будинок відбувся всупереч вимогам закону, а відтак і законних підстав для надання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не було, позовні вимоги обґрунтовані, але не підлягають задоволенню в звязку з спливом строку позовної давності.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 1983 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок жилою площею 52 кв.м в с. Качали Бородянського району Київської області, розташований на земельній ділянці колгоспу «Перемога» розміром 72 кв.м, що підтверджується копією договору дарування будинку (а.с.10).

На підставі рішення Качалівської сільської ради від 10 лютого 1987 року відповідач ОСОБА_3 оформив на себе право власності на будинковолодіння по вулиці Петровського, 212 в с. Качали Бородянського району (а.с.13).

Відповідач ОСОБА_3 являється власником земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарства площею 025 га та ведення особистого підсобного селянського господарства по вулиці Петровського, 212 в с. Качали Бородянського району на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Качалівської сільської ради від 31 березня 1995 року (а.с.73-91).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно з погосоподарської книги за 1980 -1982 р.р., особистий рахунок №192 в спірному будинку проживали ОСОБА_6 помер 12.11.1981 року, ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_7 (позивач) вибув в м. Пенза 01.09.1980 року та ОСОБА_8 З 12.11.1981 року голова господарства ОСОБА_5 Суспільна група господарства - робітники. (а.с.122)

Згідно з погосоподарської книги за 1983 -1985 р.р., особистий рахунок №192 в спірному будинку проживали ОСОБА_5 (мати позивача) вибула 20.01.1983 року Київ - Буча, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (відповідач) голова господарства. Суспільна група господарства - колгоспники (а.с.123).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_11 з 12.07.1978 по 25.08.1989 року працював в колгоспі «Перемога»(а.с.121).

Апеляційний суд, вирішуючи вищенаведений позов, дійшов до висновку про те, що підлягає застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин і положення п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч.2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Отже, з 1983 року господарство відноситься до категорії - колгоспних дворів.

Крім того, колегія суддів критично відноситься до висновку місцевого суду про правомірність набуття права власності на частину спірного будинку за позивачем на підставі договору дарування, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 153 ЦК України 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 243 ЦК України 1963 року договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До передачі речі прирівнюється передача розпорядчого документа на річ (ст. 128 ЦК України 1963 року).

Згідно зі ст. ст. 227, 244 ЦК УРСР, - договір дарування житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір дарування житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Місцевим судом не дана оцінка тим обставинам, що в матеріалах справи відсутні докази того, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 отримав розпорядчі документи на частину спірного будинку та відповідно зареєстрував його в передбаченому законом порядку.

Доводи позивача про порушення його прав земельну ділянку та неправомірність рішень сільської ради не заслуговують на увагу, крім вище наведено, також з таких підстав.

Відповідно до п. 7 перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у користування земельну ділянку у розмірах, що було передбачено раніше діючим законодавством, зберігають право на ці ділянки.

Згідно зі ст.ст. 20 та 63 Земельного кодексу Української РСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, та право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельно-шнуровій книзі колгоспу та погосподарській книзі сільської ради.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із записом у погосподарській книзі Качалівської сільської ради за період з 1983 року по 1990 року за колгоспним двором, головою якого був відповідач, закріплена присадибна ділянка розміром 0,30 га (а.с. 123-124).

Встановивши вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що у позивача на право користування спірною земельною ділянкою не виникало та відповідно таке право не порушене оскаржуваними рішеннями сільської ради.

Ураховуючи те, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 31 ЦПК України право визначення підстав позову належить виключно позивачу, місцевий суд належним чином не зясував у нього правові підстави заявленого ним позову.

Як установлено, позивачем оспорюється правовідносини в період з в 1983 по 2004 роки. Підстав для задоволення позову, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, місцевому суду не було підстав відмовляти в позові в звязку зі спливом строку позовної давності.

Ці положення закону також залишилися поза увагою суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а порушення вимог процесуального та матеріального права призвело до ухвалення судового рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з ухваленням нового, яким, з рахуванням викладеного вище, необхідно відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скаргиОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Качалівської сільської ради Бородянського району Київської області. Бородянської районної ради Київської області, треті особи: ОСОБА_4, Реєстраційна служба Бородянського районного управління юстиції, Управління Держземагенства у Бородянському районі про визнання рішень частково незаконними, скасування свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину будинку- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: