О К Р Е М А Д У М К А
(провадження № 6-1197цс16)
На підставі частини другої статті 3603 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюємо окрему думку і просимо додати її до постанови.
26 жовтня 2016 року Верховним Судом України прийнято постанову в справі за клопотанням компанії «Nibulon SA» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, якою заяву публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» (далі - ПАТ «Компанія «Райз») про перегляд ухвалених у справі рішень задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва.
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей в застосуванні судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме частини шостої статті 395 ЦПК України, Верховний Суд України виходив з такого.
Відповідно до частини четвертої статті 15 ЦПК України суди розглядають справи про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу.
Згідно з положеннями глави 1 розділу VIII ЦПК України для визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, стягувач подає до суду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) і змісту статті 395 цього Кодексу суд розглядає клопотання в межах заявлених у ньому вимог.
У справі, яка є предметом перегляду, стягувач у клопотанні просив надати дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, зазначивши суму збитків у іноземній валюті з визначенням еквіваленту в національній валюті на час розгляду клопотання судом першої інстанції - 29 січня
2015 року, а також складні відсотки, обчисливши їх розмір в іноземній валюті з визначенням еквіваленту в національній валюті на вказану дату.
Допустивши до виконання рішення, в якому не зазначено конкретної суми складних відсотків, яка підлягає стягненню, суд не з'ясував, чи не суперечить публічному порядку в Україні визнання та звернення до виконання такого рішення іноземного суду, ураховуючи, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади України зобов'язані діяти в межах повноважень, що передбачені законами України, а Закон України «Про виконавче провадження» не надає права державному виконавцю самостійно обчислювати суму, яка підлягає стягненню, і для виконання такого рішення державний виконавець змушений буде вийти за межі своїх повноважень.
Проте з висновком, викладеним у постанові, не можна погодитись, оскільки питання неоднакового застосування окремих положень та норм процесуального права вирішено передчасно.
Так, надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 396 ЦПК України, оскільки: ухвалою від 12 грудня 2012 року передано справу на новий розгляд з огляду на порушення судом апеляційної інстанції положень статей 212-214, 303, 315 цього Кодексу; ухвалою від 11 вересня 2013 року залишено без змін рішення про відмову в задоволенні клопотання у зв'язку з тим, що арбітражні рішення апеляційної інстанції, про визнання та виконання яких просив заявник, скасовані ухвалою Високого суду правосуддя Англії; ухвалою від 17 вересня 2014 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали та надали дозвіл на виконання рішення трибуналу.
У заяві ПАТ «Компанія «Райз» просить переглянути ухвалу суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування положення статті 395 ЦПК України щодо розгляду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Отже, підстави перегляду зазначеної ухвали не пов'язані ні з перешкоджанням подальшому розгляду справи, ні з порушенням правил підсудності чи встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, ураховуючи, що в контексті вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України компетенція розуміється як така, що визначена статтею 15 цього Кодексу.
Зважаючи на викладене, постановлена у справі ухвала не підлягає перегляду Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, а тому відкрите за заявою провадження слід було закрити.
Обґрунтовуючи наявність підстави, визначеної пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, щодо неоднакового застосування частини шостої статті 395 цього Кодексу, Судова палата у цивільних справах Верхового Суду України взяла за основу постанови мотиви виходу судом за межі пред'явленого клопотання.
Подаючи клопотання, стягувач просив надати дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, зазначивши суму збитків у іноземній валюті з визначенням еквіваленту в національній валюті на час розгляду клопотання судом першої інстанції - 29 січня 2015 року, а також складні відсотки, обчисливши їх розмір в іноземній валюті з визначенням еквіваленту в національній валюті на зазначену дату.
Апеляційний суд, постановляючи ухвалу про часткове задоволення клопотання стягувача, визнав та надав дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, зазначивши суму збитків в іноземній валюті з визначенням еквіваленту в національній валюті на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, а також складні відсотки в розмірі, що обчислюються поквартально за ставкою 4 %, з дати невиконання зобов'язань - 11 січня 2011 року і до дати повного відшкодування збитків.
Рішенням іноземного суду, яке просить визнати та допустити до виконання на території України стягувач, визначено до сплати позивачу

17 млн 536 тис. доларів США як відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що обчислюються поквартально за ставкою 4 %, з дати невиконання зобов'язань - 11 січня 2011 року і до дати повного відшкодування збитків.

У клопотанні стягувача про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду на час розгляду цього клопотання судом першої інстанції 29 січня 2015 року було запропоновано визнати та надати дозвіл на примусове виконання зазначеного рішення іноземного суду, а також обчислено й запропоновано стягнути, крім збитків, суму складних відсотків за період з 11 січня 2011 року до 29 січня 2015 року.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції у цій частині.

Таку зміну не можна вважати виходом за межі заявленого клопотання, оскільки це лише бачення стягувача на обчислення складних відсотків і воно суперечило рішенню іноземного суду. Апеляційний суд, розглядаючи клопотання, зазначив у резолютивній частині за текстом рішення іноземного суду.

Іноземний суд визначив суму збитків, складні відсотки та порядок їх обчислення.

Цей порядок визначення складних відсотків залежить від сплаченої суми заборгованості і зводиться практично до арифметичної дії з обчислення, початок якої встановлено, суму несплати, яка буде відома при сплаті, та період несплати, що без труднощів при виконанні може і повинен робити державний виконавець.

Тому посилання на повноваження державного виконавця про те, що це є порушенням частини другої статті 19 Конституції України необґрунтоване.

Вирішення Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України питання про направлення справи на новий розгляд з огляду на те, що порушено публічний порядок, не обговорювалося у судах та не зазначено у запереченнях відповідача, тобто не було предметом дослідження в судах.

Крім того, повернення справи на новий розгляд лише із зазначених підстав практично блокує рішення іноземного суду про стягнення збитків, яке є остаточним і не скасоване.

Верховний Суд України у постанові зазначив, що суди допустили до виконання рішення, в якому не вказано конкретної суми складних відсотків, що підлягає стягненню.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ним межах і не може залучатись до обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України»).

За наслідками розгляду клопотання суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання (частина шоста статті 396 ЦПК України).

Отже, ЦПК України не містить вказівки про можливість часткового задоволення клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів. Втім таке часткове задоволення клопотання можливе у випадку, коли це прямо передбачено законом або міжнародним договором. Наприклад, відповідно до пункту «с» частини першої статті V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень та статті 36 Закону України від

24 лютого 1994 року № 4002-XII «Про міжнародний комерційний арбітраж», якщо положення з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від неохоплених такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить положення з питань, охоплених арбітражною угодою, може бути визнана і виконана. Крім того, вбачається можливим часткове задоволення судом клопотання в разі, якщо в процесі судового розгляду буде встановлено, що після набрання рішенням іноземного суду законної сили (статусу остаточного), воно було частково виконане боржником, про що суду будуть надані допустимі докази. У такому випадку допускається визначення національним судом, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню, якщо останнє вже виконувалося раніше.

Не можна вважати частковим задоволенням клопотання про визнання та виконання іноземного судового рішення, зазначення в ухвалі, постановленій за наслідками розгляду цього клопотання, вказівки про стягнення судом грошових коштів у сумі меншій, ніж указано у клопотанні, так само, як і не можна вважати виходом за межі заявлених вимог стягнення судом грошової суми більшої, ніж зазначено в клопотанні. У такій категорії справ суд вирішує питання не про стягнення певної суми грошових коштів, а про дозвіл на виконання та території України іноземного судового рішення, у якому сума стягнення вже вказана. Сума стягнення в судовому процесі в українському суді не підлягає обговоренню чи зміні на розсуд сторін чи суду. Тому будь-які вказівки у клопотанні стягувача про суму стягнення є лише тлумаченням положень іноземного судового рішення стороною стягувача, яке для суду має виключно рекомендаційний характер.

У випадку задоволення клопотання сума стягнення визначається судом виходячи з приписів іноземного судового рішення та з урахуванням положень частини восьмої статті 395 ЦПК України (якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали).

Якщо іноземним судовим рішенням передбачено стягнення складних відсотків у розмірі, що розраховується поквартально за ставкою 4 %, з дати невиконання зобов'язань - 11 січня 2011 року і до дати повного відшкодування збитків, то відповідну вказівку в ухвалі суду апеляційної інстанції не можна вважати перевищенням повноважень національним апеляційним судом.

Ураховуючи зазначене, не можна погодитись з мотивами, викладеними в постанові Верховного Суду України.

Вважаємо прийняту постанову необґрунтованою, а ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року законною.

Суддя

Верховного Суду України В.І. Гуменюк

Суддя

Верховного Суду України В.М. Сімоненко