Справа № 569/7631/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року

Рівненський міський суд в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.

при секретарі Теслав Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов"язання,-

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2015 року позивач - ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, просить стягнути з відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його користь борг за договором позики від 20 жовтня 1996 року - грошові кошти в сумі 650877 (шістсот п'ятдесят тисяч вісімсот сімдесят сім) грн. 76 коп. - еквівалент 30 800 (тридцять тисяч вісімсот) доларів США з розрахунку на день подання позову по офіційному курсу НБУ.

Під час судового розгляду позивачем в порядку ст. 31 ЦПК України було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США, що еквівалентно станом на 05.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 517 200,00 (пятистам сімнадцяти тисячам двомстам гривням 00 копійкам) гривень, проценти від суми позики в розмірі 26 955,02 (двадцять шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят п'ять доларів США 02 цента) доларів США, що еквівалентно станом на 05.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 697 056,82 (шестистам девяносто семи тисячам пятдесяти шести гривням 82 копійкам) гривень, 2796,16 (дві тисячі сімсот девяносто шість доларів США 16 центів) доларів США відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що еквівалентно станом на 05.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 72 308,70 (сімдесяти двом тисячам трьомстам восьми гривням 70 копійкам).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали з викладених в заяві обставин, та пояснили, що 20 жовтня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошей, відповідно до якого останній позичив у ОСОБА_1 20 000,00 (двадцять тисяч доларів США) на потреби та в інтересах його сім'ї - придбання будинку за адресою: АДРЕСА_3 матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ОСОБА_3 згідно Договору позики грошей від 20.10.1996 року зобов'язувався повернути борг після продажу трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з п. 2 Договору позики грошей останній в будь-якому випадку зобов'язувався повернути борг не пізніше трьох місяців після отримання письмової вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів. У випадку неповернення позиченої суми грошей ОСОБА_3, ОСОБА_1 мав право на стягнення в примусовому порядку з виплатою основного боргу і відсотків за користування з моменту отримання позики. Проте по даний час відповідачі всіляко ухиляються від виконання своїх зобов'язань за Договором позики грошей. Вважають, що відповідачі солідарно несуть відповідальність щодо повернення суми позики, оскільки кошти було витрачено на потреби їх сім'ї.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали, і в обгрунтування своєї позиції кожен окремо пояснили, так ОСОБА_3 вказав, що оскільки коштами розпоряджалася його дружина ОСОБА_4 і всі питання щодо отримання коштів, придбання будинку займалася остання, то він не має заборгованості перед позивачем. Крім цього вказав, що розписку про отримання коштів він писав в 2014 році, і на ній дійсно стоїть його підпис. ОСОБА_4 пояснила суду, що ніяких коштів від чоловіка вона не отримувала, такі кошти не витрачалися на потреби сім'ї, а тому заборгованість перед позивачем відсутня, також просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Також вказала, що вона чула від сестри ОСОБА_3, що останній писав вказану розписку про отримання грошей в 2014 році.

Заслухавши позивача та його представника, відповідачів, всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст..ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.. 61 цього Кодексу.

Згідно ст.. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подани відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ст.. 3 ЦПК України та ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право зверутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, судом встановлено, що 20 жовтня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошей, відповідно до якого останній позичив у ОСОБА_1 20 000,00 (двадцять тисяч доларів США) на придбання будинку за адресою: АДРЕСА_3 матір'ю його дружини - ОСОБА_5. ОСОБА_3 згідно Договору позики грошей від 20.10.1996 року зобов'язувався повернути борг після продажу трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з п. 2 Договору позики грошей останній в будь-якому випадку зобов'язувався повернути борг не пізніше трьох місяців після отримання письмової вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів.

З вказаного договору позики грошей також вбачається, що у випадку неповернення позиченої суми грошей ОСОБА_3, ОСОБА_1 має право на їх стягнення в примусовому порядку з виплатою основного боргу і відсотків за користування з моменту отримання позики.

Судом також встановлено, що після отримання коштів 20.10.1996 року ОСОБА_3 його теща - ОСОБА_5 11.03.1997 року придбала будинок за адресою: АДРЕСА_3, про який згадується в договорі позики грошей. ОСОБА_3 також підтвердив в судовому засіданні те, що його дружина ОСОБА_4 займалася придбанням вказаного будинку разом із ОСОБА_1, а в подальшому після завершення ремонтних робіт у цьому будинку проживала ОСОБА_4 разом із донькою відповідачів.

Факт отримання та використання отриманих в позику від ОСОБА_1 грошових коштів на потреби сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 12.10.1999 року ОСОБА_6, державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-312, спадкова справа №455, відповідно до якого спадкове майно - цілий будинок АДРЕСА_3, належав спадкодавиці - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу 11.03.1997 року, реєстровий номер №442, зареєстрованого в БТІ м. Рівне в реєстровій книзі №102 під реєстровим №15-28335, інвентарна справа №27420 від 18.09.1997 року.

Відповідачі також в судовому засіданні підтвердили той факт, що відчужили трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, про яку згадується у договорі позики грошей від 20.10.1996 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачам дійсно належала на праві власності квартира АДРЕСА_2, про що їм було видано Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради 21 липня 1993 року свідоцтво про право власності на житло.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню на підставі ст. 61 ЦПК України, оскільки вони встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21.09.2010 року у справі №22-940/10, згідно з яким за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули квартиру АДРЕСА_2 вартістю 360135 грн., у спільну власність з отриманням свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради 21 липня 1993 року.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР, у редакції, що діяла станом на 20.10.1996 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно зі ст. 375 ЦК УРСР договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Частиною 2 статті 376 ЦК УРСР передбачено, що в тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексту застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини в подальшому між сторонами продовжували тривати, то, відповідно, до таких правовідносин підлягають застосуванню також положення ЦК України 2003 року.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодаства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 із вимогою про погашення заборгованості за договором позики грошей 01 лютого 2012 року, що не заперечується також сторонами. Проте вказана вимога виконана не була.

Тому суд приходить до висновку, що заборгованість перед позивачем за договором позики грошей від 20.10.2006 року становить 20000,00 (двадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США, що еквівалентно станом на 17.10.2016 року по курсу НБУ 25,790790 грн. за один долар США 515 815,80 грн. (п'ятистам п'ятнадцяти тисячам восьмистам п'ятнадцяти гривням 80 копійкам).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами тривали і тривають після вступу ЦК України 2003 року в дію, то суд приходить до висновку, що такі правовідносини регулюються нормами також ст. 1048 ЦК України.

Верховний Суд України також вказаує про можливість фізичним особам укладати договори позики під проценти в ухвалах від 21 квітня 2010 р. № 6-29681 св 09, від 14 квітня 2010 р. № 6-3465 св 10.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що підлягають стягненню також на користь позивача нараховані за період з 01.01.2004 року по 05.10.2016 року проценти від суми позики в розмірі 26 955,02 (двадцять шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят п'ять доларів США 02 цента) доларів США, що еквівалентно станом на 17.10.2016 року по курсу НБУ 25,790790 грн. за один долар США 695 191,26 грн. (шестистам дев'яносто п'яти тисячам сто дев'яносто одній гривні 26 копійкам).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того підлягають стягненню на користь позивача 3% річних за період прострочення з 09.02.2012 року по 05.10.2016 року у розмірі 2796,16 доларів США, що еквівалентно станом на 17.10.2016 року по курсу НБУ 25,790790 грн. за один долар США 72 115,17 грн. (сімдесяти двом тисячам сто п'ятнадцяти гривням 17 копійкам).

Відповідно до п. 2 ст. 31 КпШС УРСР, що діяв на момент укладення договору позики грошей, стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби.

Оскільки правовідносин між сторонами тривають по даний час, то такі правовідносини також регулюються Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 3 статті 61 СК України передбачає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що його теща ОСОБА_5 на момент отримання у позику грошових коштів проживала певний час у квартирі у місті Рівне разом із ним, його дружиною ОСОБА_4 та їх донькою.

Тому суд приходить до висновку, що в даному випадку ОСОБА_5, на яку було оформлено будинок, придбаний за кошти, отримані за договором позики грошей від 20.10.2006 року, належала до членів сім'ї відповідачів.

Також в судовому засіданні відповідач - ОСОБА_3 підтвердив той факт, що грошові кошти отримувалися ним у ОСОБА_1 на потреби його сім'ї - для покращення житлово-побутових умов та з відома і за згодою його тодішньої дружини ОСОБА_4, оскільки будинок в м. Рівне по вул. Кармелюка, 6 придбано було після отримання у позику грошових коштів від ОСОБА_1, при чому ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом займалися питанням придбання, оформлення та реєстрації цього будинку на тещу - ОСОБА_5, та який в подальшому перейшов у власність ОСОБА_4 та доньки відповідачів. ОСОБА_3 також зазначив, що після завершення ремонтних робіт у цьому будинку туди перейшли жити ОСОБА_4 та їх донька. Теща ОСОБА_5 у зазначеному будинку не проживала.

Отже, суд приходить до висновку, що грошові кошти, отримані відповідачами на придбання житла для себе та ОСОБА_5, тобто покращення житлово-побутових умов своєї сім'ї, є такими, що використанні на потреби сім'ї та вважаються такими, що отримані в позику за згодою другого з подружжя.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у справі №6-486цс16, висловленій у постанові від 27.04.2016 року, в якій зазначається: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.».

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, виходячи з аналізу ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України, в разі укладення договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тобто тут має місце презумпція (передбачуваність) згоди другого з подружжя, а тому, якщо чоловік чи дружина не звернуться до суду за визнанням договору недійсним, права й обов'язки за таким договором поширюються на обох із подружжя.

Отже, оскільки на сьогоднішній день вище вказана заборгованість перед позивачем не погашена, а тому вона підлягає стягненню в судовому порядку солідарно з обох відповідачів.

Суд також критично оцінює покликання відповідачки ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не заявляли про необхідність погашення заборгованості за договором позики грошей від 20.10.2006 року під час вирішення питання про поділ майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, їй також було відомо про вказану позику на той час, а також обов'язок з повернення грошових коштів настав у момент пред'явлення вимоги 01.02.2012 року.

Крім того, суд критично відноситься до показів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо написання вищевказаної боргової розписки ОСОБА_3 в 2014 році, оскільки ніякими іншими належно допустимими доказами, крім пояснень останніх, у відповідності до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України не підтверджується.

Також в судовому засіданні відповідачі не ставили питання щодо проведення відповідної експертизи стосовно давності написання боргової розписки ОСОБА_3

ОСОБА_1 в судовому засіданні також вказує, що з поважної причини пропустив визначений законодавством строк позовної давності, тому в поданій суду заяві просить його поновити. Останній при цьому зазначив, що про порушення своїх прав дізнався лише фактично наприкінці 2012 року, коли потребував коштів на лікування, а відповідач ОСОБА_3 повідомив йому, що не має можливості повернути суму позики. При цьому позивач покликається на тривалий перебіг хвороби протягом 2012-2015 років та відсутність грошових коштів для сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю три роки.

Судом встановлено, що факт тривалої хвороби підтверджується матеріалами справи, в тому числі епікризами та листками тимчасової непрацездатності, а також довідкою від 03.10.2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стац. лікуванні з 14.05.2012 року та періодично приймав амбулаторне лікування у кардіолога, де й лікується по даний час, потребує постійного нагляду лікаря-кардіолога.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Як вбачається з ст.. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тому в даному випадку, враховуючи тривалу хворобу позивача, що підтверджується медичними документами, потребу у постійному нагляді лікаря-кардіолога, суд вважає поважною причину пропуску строку позовної давності при зверненні ОСОБА_1 до суду та поновлює такий строк.

При цьому суд виходить з того, що дійсно були порушені права позивача, які необхідно захистити в установленому законом порядку.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, які не спростовані відповідачами.

Згідно ст.. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.. 4 цього Кодексу).

Відповідно до положень ч.ч. 1,2,6 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

З ст..ст. 57-59 ЦПК України вбачається, що доказами, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами доказування.

Як слідує з ст.. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ст.. 8 Конституції України, в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції україни є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтями 21,22,24 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності на правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст.. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яким є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 6 « Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаною 04.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

При винесенні рішення , суд також виходить з вимог справедливості, як одного з чинників загальнолюдського виміру права, як відображено в рішенні Конституційного суду України, а висновок якого є обов»язковим для виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,58,60,212-215,218,294,296,297 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 20 жовтня 1996 року в сумі 20000 доларів США, що єквівалентно станом на 05.10.2016 року 517200 грн., проценти від суми позики в розмірі 26955,02 доларів США, що становить 697056,82 грн. та відсотків річних в сумі 2796,16 доларів США, що становить 72308,70 грн., а всього 1286565,52 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Є.І. Сидорук

Повний текст рішення виготовлено 23 жовтня 2016 року

Суддя: Є.І. Сидорук