У Х В А Л А

11 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюк В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Буд» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Буд» про розірвання договору та повернення коштів,

встановила:

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 2 грудня 2015 року, позов задоволено частково: розірвано договір на інвестування будівельних робіт з реконструкції житлових приміщень, стягнуто з відповідача на користь позивачки 99000,00 грн. заборгованості за договором, 254556,52 грн. інфляційних витрат, 22027,50 грн. - 3% річних та 47496,78 грн. пені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Прайм Буд» відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

До Верховного Суду України надійшла заява ТОВ «Прайм Буд», в якій заявник порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року та прийняття нового рішення про направлення справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 549, 625, 651, 653 ЦК України, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 1 Закону України «По фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 та 26 жовтня 2011 року, ухвалу Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року та постанови Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, від 18 лютого, 8 квітня та 24 червня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору інвестування будівельних робіт з реконструкції житлових приміщень, однак відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором та у визначений договором строк не розпочав та не здійснив будівельні роботи, чим істотно порушив умови договору, вимоги закону та права позивачки, що є підставою для розірвання договору, стягнення сплачених нею на виконання договору грошових коштів та застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання. Також судами встановлено, що на правовідносини, які виникли між сторонами за спірним договором, положення Законів України «Про інвестиційну діяльність» та «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», не розповсюджуються.

Разом з тим, у наданих для порівняння судових рішеннях касаційної інстанції, на які як на приклад посилається заявник зазначено наступне:

- в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних за договором поставки виходив з того, що між сторонами договору поставки в даному випадку мало місце не прострочення грошового зобов'язання, а безпідставне набуття майна та збереження його без достатньої правової підстави;

- в ухвалі Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року касаційний суд, направив справу на новий розгляд з огляду на те, що між сторонами був укладений договір інвестування в нерухомість та управління майном (про участь у Фонді фінансування будівництва) відповідно до положень Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а тому між сторонами виникли правовідносини з приводу інвестиційної діяльності, а не з грошових зобов'язань;

- в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року касаційний суд, вирішуючи питання про застосування статті 653 ЦК України у спорі, який виник з приводу розірвання інвестиційного договору та визнання права власності на об'єкт, введений в експлуатацію, та після отримання особою свідоцтва про право власності на майно, зазначив, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає якщо інше не встановлено договором або законом;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 і 26 жовтня 2011 року та у постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року суди касаційної інстанції приймали рішення у спорах, які виникли з правовідносин щодо порядку та процедури повернення коштів з Фонду фінансування будівництва у разі отримання інвестором квартири меншої площі, ніж визначено інвестиційним договором;

- у постановах Верховного Суду України від 18 лютого та 24 червня 2015 року предметом перегляду були судові рішення про визнання права власності на збудоване та введене в експлуатацію нерухоме майно.

Отже зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

З огляду на наведене, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм Буд» про розірвання договору та повернення коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук