Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.10.2016 Справа №607/1091/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Чичкевич

позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини ,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю дітей - ОСОБА_1 в м. Тернополі по вул. Чернівецькій 53/115.

В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що уже тривалий час сторони спору не проживають разом, не ведуть спільного господарства, у сторін спору відсутня згода щодо визначення місця проживання спільних дітей. Як мати, позивачка просить суд визначити місце проживання дітей разом з нею.

Позивачка та її представник позов підтримали та просять вимогу задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав.

Відповідач та представник відповідача позов заперечили, просять суд відмовити, оскільки вважають, що дійсним мотивом звернення позивачки з вимогою є вирішення житлового питання. Окрім цього вважають, що дітям буде комфортніше проживати з батьком дітей.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, хоча Служба у справах неповнолітніх та дітей своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

17 грудня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розірвано шлюб між сторонами спору, котрий був зареєстрований 23.02.2012 року.

Ініціатором розірвання шлюбу був відповідач у справі, котрий зазначав, що з 2013 року він не проживав разом з власною сімєю, не підтримував з позивачкою шлюбних стосунків та не вів спільного господарства.

Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та С.Й. є двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, котрі від народження проживали з позивачкою у справі, та мають зареєстроване місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка стверджує, що з моменту народження проживала в даній квартирі разом з дітьми.

ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання в будинку по вул. Чернівецькій, 53, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відповідно довідки управління соціальної політики від 05.04.2016 року №237 отримує щомісячно допомогу на дітей; діти сторін спору відвідують молодшу групу №1 з 02.09.2015 року в дошкільному навчальному закладі №38 й приводить їх до садочку та забирає додому, відвідує святкові ранки та інші дитячі заходи, вносить плату за харчування саме мати дітей.

Згідно актів обстеження умов проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, для дітей сторін спору створені усі умови розвитку та проживання, вони мають окрему кімнату з спільними місцями.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6С суду показала, що вона є сусідкою позивачки по будинку по вул.. Чернівецькій, знайома з позивачкою понад чотири роки, й часто спілкувалися, оскільки у них діти приблизно однакового віку, допомагала їй матеріально, як і інші сусіди по будинку. Показала що дійсно, свідок ніколи не бачила, щоб відповідач брав участь у вихованні дітей, діти з ним майже не спілкуються, у квартирі, де живуть діти, придатна до проживання одна кімната, кухня та санвузол. 08 вересня 2016 року свідок була свідок події, коли до квартири ввійшов відповідач на пошкодив кухонний гарнітур в ході конфлікту з позивачкою. Свідок також показала, що спочатку діти добре ставилися, тягнулися до відповідача, проте потім він кудись зник , а свідок бачила його з іншою жінкою.

Натомість судом встановлено що відповідач тривалий час перебував за кордоном, в 2016 році повернувся до України і в березні 2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні після перенесеної операції видалення пухлини фронтально пристінкової ділянки головного мозку.

Після повернення до України, батько дітей спору відвідував дошкільний навчальний заклад, де перебувають діти, спілкувався з вихователькою та психологом щодо розвитку та виховання доньок. Сам відповідач проживає окремо позивачки та дітей, має заборгованість із сплати аліментів станом на березень 2016 року становила 2883, 87 гривень.

Судом також встановлено, що у звязку з запереченням відповідача щодо проживання позивачки, котра не має місця реєстрації в квартирі по вул.. Чернівецькій 53/115, в належній відповідачу квартирі, остання з дітьми була змушена проживати то в селі, то на найманій квартирі, поки в вересні 2016 не вселилася до спірної квартири, в якій мають зареєстроване місце проживання діти сторін спору і де їх влаштовані належні умови для проживання, т.з. «зона життєвого комфорту».

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18.04.2016 року за №413, затверджено висновок органу опіки та піклування, згідно змісту якого вбачається, що орган дійшов до переконання про доцільність визначення місця проживання дітей сторін спору разом з їх матірю позивачкою ОСОБА_1 квартирі по вул.. Чернівецькій, 53/115.

Отже системний аналіз доказів дозволяє суду зробити наступні висновки.

Пунктом четвертим ст.. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини, від 20.11.1989 року, передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

В пункті 105 рішення «Хабровскі проти України» (заява 61680/10) від 17 квітня 2013 року, ЄСПЛ зазначає наступне «Суд послідовно встановлював, що позитивний обовязок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість воззєднатися з їхніми дітьми, та обовязок національних органів вживати таких засобів. Проте обовязок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки воззєднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обовязок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з одним із батьків можуть виявитися такими, що загрожують цим інтересам або порушують ці права, саме національні органи забезпечують справедливий баланс між ними» (див. рішення від 24 квітня 2003 року у справі «Зильвестер проти Австрії», заяви N 36812/97 та N 40104/98, п. 58).

При цьому Принцип шостий Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачає окрему константу «малолітню дитину не слід, крім тих випадків,коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.»

За правилами частини першої ст. 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відтак з огляду на ту обставину, що діти сторін спору є занадто юного віку для розриву з матірю, з котрою діти постійно з народження проживали та виховувалися, системний аналіз наданих сторонами доказів дозволяє суду зробити висновок, що саме з позивачкою для дітей сторін спору створена найбільш сприятлива для виховання та розвитку зона життєвого комфорту, і саме з нею слід визначити місце проживання дітей сторін спору в звичній для дітей квартирі по вул.. Чернівецькій 53/115 в м. Тернополі, за місцем реєстрації їх проживання.

Окремо суд зауважує, що малолітня дитина має право на проживання з тим з батьків, з ким судом визначене місце проживання, а відтак праву дитини кореспондується обовязок позивачки, як представника дітей за законом, проживати разом з ними.

Керуючись ст.ст. 10, 11 ч.1, 60, 210, 212, 213, 215, 222 ЦПК України, ст.. 29 Цивільного кодексу України, ст. 161 Сімейного кодексу України, суд ,-

вирішив :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю дітей - ОСОБА_1 в м. Тернополі по вул. Чернівецькій 53/115.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551, 20 гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М. Братасюк