У Х В А Л А

26 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюк В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача за договором позики від 1 грудня 2012 року 95942,40 грн., з яких основний борг - 78900,00 грн., відсотки за користування - 13941,90 грн., відсотки від простроченої суми на рівні облікової ставки НБУ - 3550,50 грн. та за договором позики від 21 грудня 2012 року 37529,53 грн., з яких - основний борг - 30898,68 грн., відсотки за користування - 5163,16 грн., відсотки від простроченої суми на рівні облікової ставки НБУ - 1467,69 грн.; в іншій частині в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2015 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та прийнято нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача за договором позики від 1 грудня 2012 року 32565,45 грн., з яких 30984,00 грн. - основний борг, 1581,45 грн. - 3% річних та за договором позики від 21 грудня 2012 року 47138,25 грн., з яких 43641,00 грн. - основна сума боргу і 3497,25 грн. - 3% річних.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У липні 2016 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 545 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками суду апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що розписки про отримання у борг грошових коштів від 1 грудня 2012 року та від 21 грудня 2012 року є документами, які підтверджують факт укладення договорів позики та умови договорів, а також засвідчують отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Поряд із цим, оскільки апеляційним судом було встановлено часткове погашення заборгованості за вказаними договорами позики, суд апеляційної інстанції задовольнив вимоги позивача на залишок суми боргу.

Разом з тим, у наданій для порівняння постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року суд направив справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції з тих підстав, що суд касаційної інстанції передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко