АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Білич І.М.

ПоліщукН.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1, а саме з тієї частини будинку, що в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок відноситься до квартири № 1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що судом не взято до уваги, що позовні вимоги про виселення відповідачів з будинку заявлені ним у зв'язку з тим, що останні вселились до спірного жилого приміщення за відсутності згоди всіх співвласників жилого приміщення, що в свою чергу не породжує в них права користування таким приміщенням.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 апеляційну скаргу просила відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_5 апеляційну скаргу просила відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу просила відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року

_____________________________________________________

Справа № 757/20436/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7698/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить 1/6 частина будинку АДРЕСА_1, третій особі ОСОБА_5 2/6 частини будинку та третій особі ОСОБА_6 1/6 частини будинку (том І, а. с. 6, 8, 9-14).

Третя особа ОСОБА_6 29 квітня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу придбала 1/2 частину житлового будинку під номером АДРЕСА_1 (том І, а. с. 58-59, 60-68).

ОСОБА_6 набула право власності на 1/2 частину будинку, що має житлову площу 102,60 кв.м., нежилу площу 44,8 кв.м.

Як вбачається з довідки форми № 3 КП УЖГ Печерського району м. Києва «Печерська брама» від 13 березня 2015 року № 108, в 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2, мати позивача ОСОБА_12 та син позивача ОСОБА_13 (том І, а. с. 39).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є донькою третьої особи ОСОБА_5

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є чоловіком та дружиною.

Також судом встановлено наступний порядок користування будинком, що склався між співвласниками: позивач займає кімнати 16,9 кв.м. та 8,7 кв.м., а ОСОБА_5 займає кімнати 15,1 кв.м. та 7,9 кв.м., що відносяться до квартири АДРЕСА_1 займає ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачами, які не проживають в належній йому частині будинку та не чинять перешкод в користуванні.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Так, нормою ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1, 2 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Отже, за змістом ст. 156 ЖК Української РСР співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім'ї за згодою всіх інших співвласників.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, між третьою особою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 1 червня 2015 року укладено договір оренди житла № 1 - кімнати площею 15,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 (том І, а. с. 101-102).

Відповідно до п. 1.6. вказаного договору, квартира, що орендується, призначена для проживання у ній орендаря, а також інших осіб, які постійно проживають разом із орендарем, саме ОСОБА_4, чоловік.

Строк дії договору закінчується 31 грудня 2015 року (п. 5.2. договору).

Як пояснила в суді апеляційної інстанції третя особа ОСОБА_5, після закінчення дії договору оренди відповідачі виселилися і там не проживають

Вказаний договір оренди від 1 червня 2015 року не оспорювався позивачем ОСОБА_2

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, у суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 зазначав, що кімнати 16,9 кв.м. та 8,7 кв.м. займає його мати ОСОБА_12 Вказане підтвердила допитаний свідок ОСОБА_14, яка є бабусею сторін та проживає в кімнаті 7,9 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_5 Свідок показала, що відповідачі здійснювали за нею догляд, оскільки вона постійно хворіє, позивачу перешкод в користуванні ніхто не чинить, його кімнати зачиняються, а він постійно проживає у своєї дружини.

Згідно ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про відсутність передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР підстав для виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1.

Крім того, судом вірно встановлено, що кожному співвласнику належить частка будинку, між співвласниками жилого приміщення та їх родичами фактично склався певний порядок користування кімнатами в будинку.

Доводи особи, яка подала скаргу, з приводу того, щовідповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 вселились до спірного жилого приміщення за відсутності згоди всіх співвласників жилого приміщення, що в свою чергу не породжує в них права користування таким приміщенням, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, поясненнями сторін та показами свідка.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук