У Х В А Л А

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства культури України, Національного заповідника «Софія Київська», третя особа - Міністр культури України Кириленко В'ячеслав Анатолійович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано наказ Міністра культури України від 17 березня 2015 року № 203/0/17-15 «Про звільнення ОСОБА_4.» незаконним; поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді Генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з 17 березня 2015 року; стягнуто з Національного заповідника «Софія Київська» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2015 року по 30 червня 2015 року в розмірі 6 139, 20 грн (60 робочих днів - 102,32 грн); допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4 399, 65 грн; в решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини 3 статті 21, частини 3 статті 40 та статті 9 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявниця додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року (№ 6-5759 св 13), від 24 квітня 2013 року (№ 6-1000св 13), від 29 серпня 2012 року, від 23 липня 2012 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши факт незаконного та неефективного використання бюджетних коштів на прокладання теплової мережі без відповідного погодження Міністерства культури України та інших органів виконавчої влади, що свідчить про порушення позивачем положень пункту 2.1.11 контракту та враховуючи, що виконання будівельних робіт з прокладання цих мереж спричинило негативні наслідки для заповідника у вигляді падіння огороджувальної стіни XX сторіччя, що примикає до оборонних мурів XVIII ст. ансамблю Софіївського собору дійшов висновку, що розірвання з позивачем контракту відповідає змісту наказу та положенням пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України. Крім того, що стосується незаконності звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності суд зазначав, що оскільки між сторонами виник спір щодо припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то норми частини 3 статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 24 квітня 2013 року (№ 6- 5759 св 13) в справі про поновлення на роботі, суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства та умов укладеного між сторонами контракту;

- від 23 липня 2012 року в справі про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову в зв'язку з відсутністю підстав, передбачених пунктом 8 статті 36 КЗпП України для звільнення позивача, оскільки прийняте відповідачем рішення про розірвання контракту з позивачем не було реалізоване, як згодом між ними було укладено новий контракт на новий термін;

- від 29 серпня 2012 року в справі про скасування наказу про розірвання контракту, звільнення з посади та поновлення на роботі, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що норма частини 3 статті 40 КЗпП України застосовується лише до правовідносин щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41 КЗпП України) і не поширюється на випадки припинення трудового договору з інших підстав, зокрема, передбачених пунктом 8 статті 36 КЗпП України.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року в справі про поновлення на роботі та визнання дійсним контракту, суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки підстави дострокового припинення трудового договору з ініціативи уповноваженого органу управління державного підприємства є додатковою та самостійною підставою, установленою угодою сторін договору, яка не передбачена нормами трудового законодавства (ст.ст. 40, 41 КЗпП України), а тому звільнення позивача з підстав пункту 8 статті 36 КЗпП України проведено відповідно до вимог частини 3 статті 21 КЗпП України.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Що стосується наданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року (№ 6-1000св13), то вона не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстави, передбаченої статтею 338 ЦПК України в зв'язку з порушенням норм процесуального права, оскільки судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства культури України, Національного заповідника «Софія Київська», третя особа - Міністр культури України Кириленко В'ячеслав Анатолійович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко