Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 жовтня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2012 року встановлений факт порушення відповідачем з 1 липня 2005 року прав позивача на користування належною йому квартирою АДРЕСА_1, вселення до якої позивача відбулось на підставі рішення суду лише 18 вересня 2012 року. У вказаний період він був позбавлений житла, змушений був орендувати житло на загальну суму

66 350 грн. Крім того, на момент свого вселення позивач виявив відсутність у квартирі належного йому майна, придбаного 13 грудня 2005 року на

суму 7 200 грн.

Ураховуючи викладене, просив стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду на загальну суму 73 550 грн.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 також пред'явив позов до

ОСОБА_4 про стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі

10 177,11 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі

4 108,52 грн за тривале виконання судового рішення про стягнення суми. Також просив стягнути його користь сплачені ним 5 501,89 грн за утримання належної відповідачу частки у спільній квартирі з позивачем - комунальні послуги та 5 000 грн витрачених позивачем на правову допомогу з ведення цивільної справи даним позовом.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

26 березня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 жовтня 2015 року, стягнуто з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування заподіяних збитків, понесених внаслідок оренди жилого приміщення в розмірі 66 350 грн та 663,50 грн у рахунок відшкодування судових витрат, а всього стягнуто 67 013,50 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позову, у цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаці йної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 66 350 грн у рахунок відшкодування заподіяних збитків, понесених внаслідок оренди жилого приміщення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач був незаконно позбавлений відповідачем права користування належною йому частиною квартири, у зв'язку з чим позивач вимушений був орендувати для себе інше житло. Визначаючи період позбавлення такого права позивача, суд виходив із моменту заміни замків 1 липня 2005 року до моменту вселення в квартиру на підставі рішення суду 18 вересня 2012 року.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 20 червня 2005 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 31 травня 2005 року набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 іншої Ѕ частини даної квартири була відповідач ОСОБА_4

1 липня 2005 року ОСОБА_4 змінила замки на вхідній двері у квартирі сторін, чим позбавила іншого власника можливості користуватися даною квартирою.

З зазначених причин ОСОБА_3 винаймав на платній основі на підставі договорів оренди інше житло для себе, зокрема, останнім з різними орендодавцями було укладено п'ять договорів оренди житлових приміщень на загальну суму 66 350 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2012 року вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1, яке виконано 18 вересня 2012 року.

Вирішуючи спір, суди вважали доведеним, що позивач з вини відповідача поніс значні витрати пов'язані з оренди житла.

Проте матеріалами справи підтверджено, що крім 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в яку позивача ОСОБА_3 вселено в судовому порядку, останній є власником квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано майнову шкоду у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Шкодою є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода відшкодовується у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Умовами для покладення на особу обов`язку відшкодувати шкоду є: протиправна поведінка (дія або бездіяльність) особи; шкода як наслідок такої протиправної поведінки; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду.

Згідно із ст. ст. 58, 59, 212 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на положення ст. 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Той факт, що позивач, маючи власне житло орендував інше житлове приміщення, не є підтвердженням спричинення йому відповідачем реальних збитків.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін, апеляційний суд не врахував, що висновок суду першої інстанції про застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків до відповідача за відсутності причинного зв'язку між діями відповідача та витратами позивача, понесеними внаслідок оренди жилого приміщення, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, який регулює спірні правовідносини.

Посилання апеляційного суду на те, що позивач не мав можливості проживати в належних йому житлових приміщень в силу обставин незалежних від нього, а саме залиття квартири АДРЕСА_1 та проживання в АДРЕСА_2 родини брата позивача, не може бути підставою для покладення на ОСОБА_4 обов'язку по відшкодуванню позивачу витрат, понесених внаслідок оренди їм житла.

Ураховуючи наведене ухвала апеляційного суду не може вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 жовтня

2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитків скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич О.В. Кафідова

І.М. Фаловська