У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 6 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 20 грудня 2012 року № 3582. 22 вересня 2014 року батько позивача ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від її імені, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки. При цьому позивач зазначає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено без її відома та згоди, внаслідок зловмисної домовленості її представника ОСОБА_8 та відповідача. Позивач наголошувала, що про існування договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки вона дізналась лише після смерті батька. Також зазначено, що батько та сестра не повідомляли їй про укладення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вона дійсно уповноважила свого батька на представництво її інтересів з питань, пов'язаних із будівництвом на належній їй земельній ділянці, площею 0,0817 га, оскільки вона проживала та навчалась за межами України. Після набуття права власності на спірну земельну ділянку вона дійсно спочатку мала намір відчужити її. Проте після погіршення стану здоров'я її матері ОСОБА_9, батько позивачки запропонував розпочати будівництво садового будинку на вказаній земельній ділянці. ОСОБА_8 не повідомив позивачку про відчуження земельної ділянки площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада і до його смерті позивач була впевнена в тому, що є власницею земельної ділянки і що садовий будинок будується на земельній ділянці, що належала їй на праві приватної власності. Таким чином, посилаючись на положення ст. 232 ЦК України, просила визнати договір-купівлі продажу земельної ділянки від 22 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. зареєстрований в реєстрі за № 869 - недійсним. Визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано договір-купівлі продажу земельної ділянки, площею 0,0817 га, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_2 від 22 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_8, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 869, недійсним. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0817 га, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_2.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 6 липня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи убачається, що 16 липня 2013 року ОСОБА_4 видала довіреність на ім'я свого батька ОСОБА_8 на право розпорядження належною їй земельною ділянкою.

22 вересня 2014 року між ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_8 на підставі указаної вище довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського округу Грущинською О.В. 16 липня 2013 року за реєстровим № 708, та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку, площею 0,0817 га, яка розташована за адресою: Чабанівська селищна рада Києво-Святошинського району Київської області. На виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 вересня 2014 року відповідач перерахувала на розрахунковий рахунок, відкритий на ім'я позивача, грошові кошти у розмірі 290 тис. грн, про що свідчать банківські квитанції.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Іншими словами, для визнання правочину недійсним необхідна наявність зловмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя.

У матеріалах справи відсутні відомості, які свідчать про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_8 та ОСОБА_5 при укладенні спірного договору. Видана на ім'я свого батька ОСОБА_8 довіреність позивачем не скасована, даний позов ОСОБА_4 пред'явила після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, є правильним.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 6 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Б.І.Гулько

В.І.Журавель