Справа № 521/2016/16-ц
Провадження № 2/521/2260/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«5» грудня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 Джахангір звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 Гудрат про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, посилаючись на обставини викладені в позові, просила суд стягнути з відповідача на її користь 7077,61 грн. як компенсацію на додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили суд їх задовольнити , посилаючись на підстави та обставини викладені в позові.

Відповідач та його представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, надали пояснення у відповідності до письмових заперечень.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін вважає, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що 17.02.1990 року народився ОСОБА_3, батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

16.08.2012р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси шлюб з між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Гудрат огли було розірвано.

Відповідно договору № 03-2-008-2012-ІІв про індивідуальну підготовку бакалавра, 01.09.2012 року ОСОБА_3 розпочав навчання в Одеському національному університеті, з оплатою за весь час навчання в сумі 28400,00 гривень.

Відповідно до квитанції № 8460703 від 07.09.2012 року ОСОБА_3 сплачено на адресу Одеського національного університету, за V семестр навчання по договору № 03-2-008-2012-ІІв у розмірі 4290,00 грн. та комісію за здійснення платежу 42,90 грн.

Відповідно до квитанції №ПН 510556Р від 07.02.2013 року, ОСОБА_3 сплачено на адресу Одеського національного університету, за VI семестр навчання по договору № 03-2-008-2012-ІІв у розмірі 4290,00 грн. та комісію за здійснення платежу 42,90 грн.

Окрім того, як вбачається з товарного чеку №97-96 від 01.10.2012 року, засвідчених печаткою СПД ОСОБА_4 позивачем було придбано учбову літературу на суму 2700, 00 грн. та 2794,00 грн.

30.06.2015 року ОСОБА_3 закінчив Одеський національний університет імені ОСОБА_5 здобув ступінь бакалавра за напрямком підготовки «правознавство» здобув кваліфікацію бакалавра права.

Відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодовувати додаткові витрати на утримання дитини, повязані з його навчанням.

У судовому засіданні відповідач та його представник посилався на те, що у період навчання сина ОСОБА_6 у Одеському національному університеті ім.. Мечнікова (на заочному відділені) ОСОБА_2 особисто надавав йому грошові кошти на оплату навчання та він їх особисто оплачував, окрім того, після розлучення ОСОБА_2 залишив спільну квартиру та всі грошові заощадження які сімя накопила за час спільного проживання колишній дружині та молодшому сину.На теперішній час ОСОБА_2, винаймає кімнату та не має роботи, перебиваюсь випадковими заробітками. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на оплату навчання дитини та стягнення з нього 1/2 витрат за навчання за минулий 2012-2013 рік в розмірі 7 077 грн. 61 коп. не підлягають задоволенню.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Аналізуючи наведені правові норми, суд вважає, що, права позивача та права ОСОБА_3 підлягає захисту й є законні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 199 СК України, що сприяє дотриманню права на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту в суді, а також виконанню принципів цивільного судочинства.

Запобігаючи обмеженню доступу до правосуддя у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути вимоги позивача.

Правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-1296цс15, а відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як роз'яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з вимогами ст. 199 СК України, якщо повнолітні донька чи син продовжують навчання і у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

В силу ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно ст.200 Сімейного Кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що повнолітній ОСОБА_3 навчався у вищому навчальному закладі у 2012-2013 р. , він не працював, тому відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків,у звязку з чим суд вважає можливим, стягнути з відповідача додаткові витрати на його утримання, повязані з його навчанням за період 2012-2013 учбового року, тобто до досягнення повноліття, в сумі 7700,61 гривень, що становить 50 % вартості навчання.

В той же час, посилання відповідача на те що він у період навчання сина особисто надавав йому грошові кошти на оплату навчання, , та на теперішній час винаймає кімнату та не має роботи, перебиваюсь випадковими заробітками, не знайшли свого відображення у матеріалах справи, оскільки з боку відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів на підтримку своїх заперечень.

Так суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою і не має будь-яких обмежень у своєму працевлаштуванні, доказів щодо наявності медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини за період 2012-2013 р. його навчання.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, підлягає задоволення, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7077,61 грн. як компенсацію за додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним 23-річного віку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182, 191, 199, 200 СК України, ст.ст. 3, 88. 118-120, 224-226 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7077,61 грн. як компенсацію за додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним 23-річного віку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

05.12.16