УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Українець Л.Д., Немировської О.В.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року,- на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 02.11.2007 між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 430/П/РП/2007-840, відповідно до умов якого позивачу надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 378 688,00 доларів США. В той же день між відповідачем та третіми особами було укладено договори поруки в забезпечення виконання умов кредитного договору.

Позивач вважав, що при укладенні кредитного договору було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не було надано попередньої інформації про умови кредитування, не зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань як споживача, відсутній графік погашення кредиту, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань, а відтак просив визнати даний кредитний договір недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 761/32583/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11233/2016
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_5
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_6
Зазначав, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що з позичальником була проведена переддоговірна робота, в результаті чого не надано інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Вказував, що за текстом договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію, що вказує на відсутність волевиявлення при укладенні угоди.

Наголошував, що умови кредитного договору щодо ініціювання банком зміни відсоткової ставки за користування кредитом та права вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту є жорстокими умовами та такими, що не відповідають вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Також позивач вважав, що несправедливою умовою кредитного договору є надання кредиту в доларах США, оскільки це значно погіршує становище позичальника, як споживача, у разі настання певних подій.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02.11.2007 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 430/П/РП/2007-840, відповідно до умов якого позивачу надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 378 688,00 доларів США, для цілей придбання цінних паперів-облігацій у бездокументарній формі (а.с.6-8)

Відповідно до умов даного договору, відсотки за користування кредитними коштами розраховуються відповідачем на підставі відсоткової ставки в розмірі 11,99 % відсотків на місяць, строком до 01.09.2033.

02.11.2007 для забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2, був укладений договір поруки. Аналогічні договори поруки банк уклав з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9-11).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, а позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір є несправедливим, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір погоджений та укладений сторонами, містить умови, які не суперечать нормам чинного законодавства.

Зокрема, за змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Таким чином, звернувшись із позовом до суду, позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що банк при укладенні кредитного договору порушив принцип добросовісності та ініціював умови кредитування, які погіршують становище позичальника.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проаналізувавши укладений між сторонами кредитний договір, суд дійшов висновку, що умови вказаного договору відповідають положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання ОСОБА_1 на те, що банк не надав суду доказів на підтвердження того, що з позичальником була проведена переддоговірна робота, в результаті чого не надано інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також те, що за текстом договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію, що вказує на відсутність волевиявлення при укладенні угоди судом відхиляються з огляду на наступне.

Вказаний спірний договір підписаний сторонами, в тому числі і позивачем, а відтак згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи зазначене, підписання ОСОБА_1 кредитного договору від 02.11.2007 № 430/П/РП/2007-840 свідчить про погодження ним та прийняття всіх істотних умов такої угоди.

Таким чином, висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: