У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання за ними права користування та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1;

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання недійсним ордеру № 299 на кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, визнання недійсним ордеру від 20 жовтня 2010 року № 200 на кімнати НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1, визнання за ними право користування житловими кімнатами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в гуртожитку для проживання сімей по АДРЕСА_1;

за зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», товариство з обмеженою відповідатьністю «Львівські автобусні заводи», орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом звільнення незаконно зайнятого житлового приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 і ОСОБА_7, звернулись до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація»

(далі - ТОВ «Львівавтокомплектація»), товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі - ТОВ «Львівські автобусні заводи»), в якому просили визнати за ними право користування кімнатою НОМЕР_1 на другому поверсі у гуртожитку для проживання сімей по

АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкоди в користуванні вказаною кімнатою, посилаючись на те, що у 1994 році їх, як подружжя, у зв'язку з перебуванням ОСОБА_4 в трудових відносинах з Львівським автобусним заводом, було вселено у гуртожиток по АДРЕСА_1, якому відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради від 28 лютого 2003 року № 154 надано статус гуртожитку для проживання сімей.

Відповідно до ордера від 18 квітня 2005 року № 532, виданого на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Львівський автобусний завод» від 22 березня 2005 року № 10, сім'ї у складі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх сина ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, надано кімнату НОМЕР_4 у вищевказаному гуртожитку.

На підставі ордера № 15 без дати, який підписаний директором ТОВ «Львівавтокомплектація» та скріплений печаткою підприємства, вони переселились у кімнату НОМЕР_1 у цьому ж гуртожитку, де проживають і на даний час.

Згодом ТОВ «Львівавтокоплектація» та ТОВ «Львівські автобусні заводи» було прийнято рішення та видано ордер на вселення в спірну кімнату ОСОБА_9 та членів його сім'ї.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 червня

2013 року визнано незаконним рішення адміністрації і профкому ТОВ «Львівські автобусні заводи» від 13 жовтня 2010 року про переселення ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_1 на ліжко-місце в кімнату НОМЕР_5 у гуртожитку по

АДРЕСА_1 та про надання кімнати НОМЕР_1 ОСОБА_9 і членам його сім'ї, визнано недійсним ордер від 20 жовтня 2010 року № 200, виданий ТОВ «Львівавтокомплектація» на заселення кімнати НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_8 Цим же рішенням визнано недійсним ордер № 15 без дати, виданий ТОВ «Львівавтокомплектація» на заселення кімнати НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4, але відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про виселення ОСОБА_4 з цієї кімнати.

Зазначають, що вони мають право на проживання у вказаній кімнаті, проте відповідач ТОВ «Львівавтокомплектація» не визнає їхнього права на проживання в кімнаті НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, відмовив їм у видачі ордера на проживання у вказаній кімнаті, не надає їм іншого жилого приміщення, чинить перешкоди у користуванні ними вказаною кімнатою.

У травні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, звернулись до суду з позовом, в якому просили: визнати недійсним ордер № 299 на кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку по

АДРЕСА_1, виданий на підставі рішення адміністрації ТОВ «Львівавтокомплектація» та профкому ТОВ «Львівські автобусні заводи» від 29 серпня 2013 року № 15 для проживання та реєстрації в ній ОСОБА_11 і членів його сім'ї: дочки ОСОБА_8, зятя

ОСОБА_9 та онука ОСОБА_10; визнати недійсним ордер від 20 жовтня 2010 року № 200, виданий ТОВ «Львівавтокомплектація» ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині заселення кімнат НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в гуртожитку по АДРЕСА_1; визнати за ними право користування житловими кімнатами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у гуртожитку для проживання сімей по АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачі мотивували тим, що ордер № 299 на кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_11 і членам його сім'ї: дочці ОСОБА_8, зятю ОСОБА_9 та онуку ОСОБА_10 є недійсним, оскільки на час його видання у спірній кімнаті проживали і проживають вони, рішення суду про їх виселення із цієї кімнати не ухвалювалось, іншого житлового приміщення їм не надано.

Також на їх думку є недійсним ордер від 20 жовтня 2010 року № 200, виданий ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині заселення кімнат НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1, оскільки відсутні законні підстави для надання вказаним особам для проживання кімнат НОМЕР_2 та НОМЕР_3, оскільки останні не перебувають у трудових відносинах ні з ТОВ «Львіватокомплектація», ні з ТОВ «Львівські автобусні заводи».

Зазначали, що їх сім'я в складі 4-х осіб проживає в одній кімнаті НОМЕР_1 площею 16,8 кв. м, тобто на одного члена сім'ї припадає 4,2 кв. м, що є меншим за норму 6 кв. м, встановлену п. 12 Примірного положення про гуртожитки, тому вважали, що за ними слід визнати право користування житловими кімнатами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 для забезпечення їхніх житлових прав.

У вересні 2014 року ОСОБА_11 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідачів звільнити кімнату НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку, посилаючись на те, що 27 серпня 2013 року йому на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ТОВ «Львівавтокомплектація» було видано ордер на кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1. У вказаній кімнаті крім нього зареєстровані також ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Зазначав, що

ОСОБА_4 та члени його сім'ї не отримували ордер, який надає їм право на вселення у вказану кімнату, вони не були зареєстровані та не проживали в ній. Крім того, ОСОБА_4 був вселений в гуртожиток на ліжкомісце НОМЕР_5 та здійснив самовільне переселення у кімнату НОМЕР_1, що заборонено

п. 19 Примірного положення про гуртожитки.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 3 липня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2015 року, відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_11 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_11 у користуванні кімнатою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_4,

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнити кімнату НОМЕР_1 гуртожитку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення їх позовів та відмову у задоволенні позову ОСОБА_11

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах

ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили із того, щосім'я ОСОБА_7 не набула права користування спірними приміщенням кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку, оскільки їм не надавався спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на жилу площу. Проживання в приміщенні особи, в яке вона вселилась без ордеру, не дає такій особі права на житло незалежно від строку її проживання в ньому.

Також суди дійшли правильного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_11, оскільки він та члени його сім'ї проживають у кімнаті НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 29 серпня 2013 року № 299, який на час ухвалення рішення є дійсним.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до

ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 і ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П. Штелик