Справа № 461/4706/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6552/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представників позивача(апелянта) ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 рокуу позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування та до Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 12.05.2006 року померла мати позивача та відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири № 9, що знаходиться у будинку № 18 по вулиці Котлярській в місті Львові. З документів, які залишились у спадкоємців після смерті матері наявний лише ордер на право зайняття квартири, у якій спадкодавець постійно проживала, а саме ордер на право зайняття квартири, виданий Виконкомом Шевченківської райради депутатів трудящих м. Львова 09.04.1949 року за № 758. Для належного оформлення документів позивач звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , яка відкрила спадкову справу, але у звязку з наявністю серед документів на вищевказану квартиру лише ордера на право зайняття квартири, виданого Виконкомом Шевченківської райради депутатів трудящих м. Львова від 09.04.1949 року за № 758 та технічного паспорта, видати свідоцтво про право на спадщину за законом вона не змогла, про що вказала у Довідці № 106/9/2016/02-14 від 29.06.2016 року, виданій позивачу. Нотаріус відкривши спадкову справу, встановила факт спільного проживання позивача та його матері - ОСОБА_6 за однією адресою та фактичного прийняття спадщини, а також коло спадкоємців після смерті спадкодавця. Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції взяв до уваги пояснення представника Львівської міської ради про те, «що квартира неприватизована, знаходиться у власності Львівської міської ради та не може бути спадковим майном. Така квартира не належала спадкодавцеві на праві власності.», а відтак суд прийшов до висновку, що іншого способу оформлення права власності, окрім приватизації вищевказаної квартири бути не може. Однак судом першої інстанції не було взято до уваги ні пояснення позивача, ні пояснення його представника та заяву позивача про те, що приватизація квартири у даному випадку не є можлива, оскільки відповідач ОСОБА_5, який теж зареєстрований в квартирі разом із своєю дружиною категорично відмовляються надавати необхідну згоду на приватизацію, що унеможливлює і приватизацію цього нерухомого майна. Також, звертає увагу суду на те, що сам представник Львівської міської ради під час судового розгляду визнав ту обставину, що така згода членів сімї на приватизацію є обовязковою та подав суду інформаційну картку адміністративної послуги «приватизація державного житлового фонду» Львівської міської ради, затверджену наказом начальника управління комунальної власності від 03.12.2014 року № 72-з, яка лише підтверджує, що без згоди членів сімї наймача приватизація державного житлового фонду є неможлива. Зважаючи на похилий вік позивача ОСОБА_4 та те, що він є інвалідом, пенсіонером, зволікання з належним оформленням свого права власності позбавляє його права повноти розпорядження таким майном, та порушує його конституційне право на власність, а відтак апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати за ним право власності на квартиру №9, що знаходиться у будинку №18 по вулиці Котлярській в місті Львові, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8, померлої 12.05.2006 року та усунути ОСОБА_9 від спадкування.

В судове засідання сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, проте зявились представники апелянта, а тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не зявились. На думку колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 не є спадковим майно в розумінні положень Цивільного кодексу України, а відтак, між сторонами відсутні правовідносини з приводу спадкування. Також, судом не встановлено підстав для усунення відповідача ОСОБА_5 від спадкування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця) і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції квартира АДРЕСА_2 належить Львівській міській раді (перебуває у житловому фонді територіальної громади). У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ЛКП «Центральне» № 3051 від 23.06.2016 року.(а.с.7)

ОСОБА_6 проживала в квартирі на підставі ордеру № 758 від 09.04.1949 року, виданого виконкомом Шевченківської райради депутатів трудящих м. Львова.(а.с.11)

ОСОБА_6 померла 12.05.2006 року, що підтверджується свідоцтвом серії 1-СГ № 050756.(а.с.5)

Встановивши, що спірна квартира не приватизована, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказана квартира не входить до складу спадщини, оскільки не належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що у випадку, якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише у тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або у її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Якщо громадянин подав і не відкликав заяву і мав право на безоплатне отримання квартири, незалежно від її розміру, а в приватизації йому не могло бути відмовлено, то на спірну квартиру повинна відкриватися спадщина, оскільки спадкодавець висловив волю на приватизацію займаного приміщення, але з незалежних від його причин не зміг оформити її до кінця.

Крім того, як передбачено ч. 5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Тобто ухилення характеризується умисною формою вини.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз'яснено, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відтак, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Колегія суддів вважає, що ні в судді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції позивачем чи його представниками не подано належних доказів, які б беззаперечно свідчили, що ОСОБА_6 перебувала у безпорадному стані й потребувала сторонньої допомоги, а ОСОБА_5 умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві та мав змогу надавати таку допомогу.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_11