Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Хилевича С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на обов»язкову частку у спадщині нерухомого майна,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_3 від 28 вересня 2012 року, реєстр № 2638 про відмову від обов»язкової частки у спадщині після смерті його батька ОСОБА_6, який помер 08 червня 2012 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 доводить про незаконність та необґрунтованість рішення суду, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального і неправильного застосування норм процесуального права.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджували б ті обставини, що позивач вважає незаконними чи неправомірними дії нотаріуса, які стали підставою для помилкового розуміння ОСОБА_3 вчинюваного ним правочину.

Крім того, позивач на час підписання заяви, не виявив себе як безграмотний та неписьменний, він власноруч зазначив своє ім»я, прізвище, по батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчив, що текст правочину йому повністю зрозумілий і воля була направлена саме на його укладення.

______________________________________________________________________________

Справа № 570/4324/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_7

Провадження № 22-ц/787/1179/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_8

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні і будь-які документи, які підтверджували б пояснення позивача про те, що він отримав заяву у жовтні 2015 року, що дає підстави стверджувати, що дана обставина не є доведеною позивачем, а тому не є допустимим доказом у справі. Оскільки позивач не надав заяви про поновлення строку позовної давності, то останній вважається таким, який сплинув.

Доводить, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях, і не доведених доказами, а саме взято до уваги лише пояснення позивача, які не доведені фактичними доказами у встановленому законом порядку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов»язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_6, померлого 08.06.2012 року не оскаржене. Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в апеляційній скарзі хоча і просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, проте апеляційна скарга доводів на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення в цій частині не містить, а тому у відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України та роз»яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані /пропущення строку позовної давності тощо/, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону зазначене рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена заява підписана внаслідок помилки, тому на підставі ст.229 ЦК України правочин підлягає визнанню недійсним.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1994 року, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_3 /позивачу/, ОСОБА_9 по 1/3 частині кожному з них.

26.09.1999 року ОСОБА_6 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_3 синові ОСОБА_4

03.06.2010 року померла ОСОБА_9 08.06.2012 року помер ОСОБА_6

28.09.2012 року, відповідно до договору дарування, ОСОБА_3 подарував належну йому 1/3 частину спірної квартири ОСОБА_1

В той же день, 28.09.2012 року ОСОБА_3 підписав заяву, в якій зазначив, що 08.06.2011 помер його батько ОСОБА_6, який постійно проживав та був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 та залишив на ім»я ОСОБА_4 заповіт, зі змістом якого він ознайомлений. Далі вказав, що він, ОСОБА_3 на обов»язкову частку у спадщині після смерті батька, ОСОБА_6 не претендує /а.с.7/.

08.10.2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори на ім»я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на 2/3 частини спірної квартири № 7 по вул. Л.Українки в будинку № 7 в с.Вересневе Рівненського району Рівненської області.

Обгрунтовуючи позовну заяву до суду, позивач вказує, що підписуючи оспорювану заяву він помилявся щодо природи такого правочину та його правових наслідків. Вважав, що вчиняє дії, пов»язані з даруванням своєї частки у праві спільної часткової власності. З текстом даної заяви не знайомився.

Однак ці доводи не є переконливими.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє здійсненню їх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 203 ЦК України передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття саме учасником правочину, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Визнаючи недійсною угоду з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, суд, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не зазначив, у чому саме полягала помилка та чи дійсно вона мала місце на момент вчинення правочину і чи мала вона істотне значення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача є безпідставними, суперечать його ж доводам про те, що ставлячи підпис на оспорюваній ним заяві він помилково думав, що його заява стосується предмету дарування, а не отримання ним спадщини померлого батька.

Посилання позивача на те, що нотаріус не роз»яснив йому ні суті, ні значення цієї заяви ґрунтуються на його особистих поясненнях, спростовуються текстом його заяви та іншими доказами не підтверджені.

Відповідно до п.1 Глави 1 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріальні дії можуть вчинюватися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених статтями 9,53,55,60,66,72,73,94 Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Таким чином, доводи позовної заяви про те, що підписання вищевказаної заяви у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу є порушенням вимог ст.1273 ЦК України, спростовуються вищенаведеним та не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу, на думку судової колегії, і доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень ст.267 ЦК України з огляду на наступне.

Відповідно до роз»яснень, викладених в п.11 абз.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки судом встановлено, що відповідачем не порушено право відповідача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

За таких обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 88 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що при предявленні у квітні 2015 року позову судовий збір позивачем не сплачувався, оскільки у відповідності до п.9 ст.5 Закону України „Про судовий збір позивача звільнено від оплати судового збору як інваліда 2 групи.

Як визначено ч.1 ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р., якщо сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави у редакції, що діяла на час ухвалення рішення, встановлено, що коли виклик свідків, призначення експертизи, залучення перекладачів, спеціалістів у адміністративній справі здійснюється з ініціативи суду або у разі звільнення від сплати судових витрат чи зменшення їх розміру, такі витрати компенсуються за рахунок держави Державною судовою адміністрацією у їх фактичному розмірі, але не більше від граничних розмірів компенсації таких витрат, згідно з додатком; компенсація судових витрат особам, які їх зазнали, здійснюється шляхом перерахування коштів на їх поточні рахунки в банківських установах; підставою для компенсації судових витрат є судове рішення.

Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій по сплаті судового збору вбачається, що ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 1071,84 гривень. Оскільки ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі закону, компенсувати вказану суму необхідно за рахунок держави.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та про наявність, передбачених законом, підстав для скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307,309,317,318 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви ОСОБА_3 від 28 вересня 2012 року про відмову від обов»язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_6 - скасувати.

В позові в цій частині відмовити.

Судові витрати в розмірі 1071 /одна тисяча сімдесят одна / гривня 84 копійок за подання апеляційної скарги компенсувати ОСОБА_1 управлінням Державної судової адміністрації у Рівненській області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: С.В. Хилевич

ОСОБА_10