Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1215/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

22.06.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція по управлінню заборгованістю», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія», про визнання недійсним договору про надання кредиту, іпотечного договору, договору застави та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И Л А :

22 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту ПАТ «УкрСиббанк»), яким просив суд визнати недійсним з моменту укладання договір про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2; визнати недійсним з моменту укладання іпотечний договір від 19 червня 2007 року, яким в іпотеку передано нежиле приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул. Пацаєва, 14, корп. 1 загальною площею 1157,0 кв.м.; визнати недійсним договір застави нежилого приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул. Пацаєва, 14, корп. 1, загальною площею 1157,0 кв.м, укладений в рахунок забезпечення договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0; у порядку ст.216 ЦК України застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме призначати двосторонню реституцію наслідків дії договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2; стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь моральну шкоду у сумі 50 000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19.06.2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання кредиту №0, за умовами якого він мав отримати грошові кошти, а саме 198 786,00 швейцарських франків, що на день укладення договору складало 809 618,80 гривень, з відсотковою ставкою 8,49% та кінцевим терміном погашення 18 червня 2018 року. Згідно з умовами договору надання кредитних коштів здійснювалось траншами. Під час слухання іншої цивільної справи йому стало відомо, що ПАТ «УкрСиббанк» під час укладення спірного кредитного договору його, як позичальника, введено в оману щодо розміру реальної відсоткової ставки, суми абсолютного значення подорожчання кредиту, повної інформації про істотні умови кредитування, сукупну вартість кредиту та інші умови укладання даного кредитного договору.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення договір про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2. Застосовано до сторін наслідки недійсності правочину, а саме визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 19 червня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») та ТОВ «Джерельний», посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний номер 1824, яким в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул. Пацаєва, буд. 14, корп. 1 загальною площею 1157,0 кв.м; визнано недійсним з моменту укладення договір застави від 19 червня 2007 року, яким в заставу передано нежитлове приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул.. Пацаєва, буд. 14, корп. 1, загальною площею 1157,0 кв.м, укладений на підставі п. 2.1 договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0; застосовано до сторін наслідки недійсності правочину - реституцію, за якою з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти у розмірі 178 542,15 швейцарських франків (сто сімдесят вісім тисяч пятсот сорок два швейцарських франків пятнадцять сан.), що на день ухвалення рішення еквівалентно 4 413 820,48 грн. (чотирьом мільйонам чотириста тринадцяти тисячам вісімсот двадцяти гривням 48 коп.); з ПАТ «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 188 092,96 (сто вісімдесят вісім тисяч девяносто два швейцарських франків девяносто шість сан.), що на день ухвалення рішення еквівалентно 4 649 930,33 (чотирьом мільйонам шістсот сорока девяти тисячам девятсот тридцяти гривням 33коп.). В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Свої вимоги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції невірно застосував до даних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», не звернув уваги на те, що позивачеві було надано кредит не споживчий, а на розвиток бізнесу. Також суд належним чином не дослідив умови спірного договору та дійшов хибного висновку про те, що банком не надавався окремий письмовий документ, який містив би повну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Не погодився з посиланням суду на ст.230 ЦК України, оскільки будь-яких доказів введення позивача в оману під час укладання спірного договору матеріали справи не містять.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.10.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено ТОВ «Українська боргова компанія» (а.с.135).

Сторони та треті особи у судове засідання апеляційного суду не зявилися, своїх представників не направили. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник позивача подав заперечення на апеляційну скаргу та заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Колегія суддів ухвалила слухати справу без участі сторін та третіх осіб на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2007 року між сторонами укладено договір про надання кредиту №0 та додаткові угоди до нього (а.с.8-12).

Пунктом 1.1 вказаного кредитного договору передбачено, що АКІБ «УкрСиббанк» зобовязався надати позивачеві кредит в іноземній валюті у сумі 198 786, 00 швейцарських франків, а позивач зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, сплачуючи 8,49% річних за його використання та наступним порядком погашення суми шляхом внесення ануїтетних платежів щомісяця строком до 18 червня 2018 року. Сума кредиту дорівнювала еквіваленту у національній валюті 809 618, 80 грн. за курсом НБУ на день укладання договору. Цільове призначення кредиту зазначено «на розвиток бізнесу».

В рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 19.06.2007 року було укладено договір іпотеки (а.с.80-85), та договір застави, оглянутий судом першої інстанції в іншій цивільній справі №1109/8202/12 (№ провадження: 2/404/88/13).

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Як свідчить п.1.4 кредитного договору кредит надавався позичальнику на розвиток бізнесу. Проте, 21 червня 2007 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0, згідно з якою пункт 1.4 Договору викладено в іншій редакції, а саме цільове призначення кредиту визначено «на споживчі цілі».

Зважаючи на ці обставини та висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 10 листопада 2011 року по справі №15-рп/2011, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Вказаним рішенням Конституційного Суду встановлено, що для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема про кредитні умови, а саме мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту.

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованими в Мінюсті України 25.05.2007 року (далі по тексту Правила) передбачено вимоги до переддоговірної роботи з позичальником. Вказана інформація і розрахунок сукупної вартості кредиту мають бути надані споживачеві в письмовій формі до укладення ним кредитного договору.

Згідно з п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у договорі про надання кредиту від 19 червня 2007 року №0 та додатку до нього відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умови, передбачені п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил як обовязкові, взагалі відсутні.

Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданих розрахунків на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок який додано до договору про надання кредиту від 19 червня 2007 року № 0 (Графік погашення кредиту), який згідно з умовами додаткової угоди від 11 березня 2009 року №4 був змінений, але також проведений поверхово та незрозуміло для споживача.

Пунктом 6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (права споживача або небезпеки, що йому загрожує) передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідачем інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту ОСОБА_2, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не надано. Детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній. Тобто, відсутня така істотна умова договору як ціна.

Відповідно до п. 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як свідчить висновок судово-економічної експертизи від 18 квітня 2014 року №161, проведеної у цивільній справі про визнання спірного договору про надання кредиту недійсним та прийнятого судом першої інстанції як належний та допустимий доказ, згідно з випискою 3 Основних принципів облікової політики АКІБ «УкрСиббанк» на 2007 рік було прийнято рішення про надання ОСОБА_2 кредиту за умови сплати позичальником комісії за РКО - 2% від суми кредиту (протокол № 13/06/07/1 СМБ від 13.06.2007 року).

Зазначене суперечить як вимогам ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», так і оспорюваному договору про надання кредиту, яким не передбачено такої умови, проте згідно з первинною документацією та виписок Банку по рахунку №7600 встановлено, що Банком при видачі кожного траншу кредиту утримувалось 2% від суми кожного траншу.

Також кредитний договір було доповнено умовою щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 25,00 швейцарських франків (без врахування розміру відсотків, які Позичальник повинен сплатити Банку) та комісії за розрахунки за цим Договором, яка складає 2% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів, що підтверджується додатковою угодою №1 до договору про надання кредиту.

Висновком судово-економічної експертизи №161 також встановлено, що графік погашення кредиту в розрізі дат з 19.06.2007 року по 18.06.2018 року відображує залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом, тобто фактично являє собою перелік сум строкової дозволеної заборгованості за основним боргом, проте не містить даних щодо сум погашення основного боргу, процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, розрахованих Банком до сплати відповідно до кожного періоду, визначеному згідно з п.1.3 Договору, тому не є узгодженим графіком платежів Позичальника на користь Банку, оскільки за змістом «Графік» не містить обумовлених п.1.3 Договору даних про суми коштів, що належать до сплати у кожному платіжному періоді по погашенню кредиту та по сплаті процентів за користування кредитом, а ні в числовому, а ні в процентному виразі.

Відповідно до висновку додаткової судово-економічної експертизи від 28.11.2014 року №66 позивачу було зараховано на розрахунковий рахунок еквівалент 187833,92 швейцарських франків в сумі 759591,81грн., хоча фактично мав би отримати 792515,96 грн., тобто різниця між сумою грошових коштів, списаних з валютного рахунку для продажу валюти на ВМР (у гривневому еквіваленті) та сумою грошових коштів, зарахованих на гривневий рахунок після такого продажу, дорівнює 32924,15 грн. (а.с.67-69, 72-76).

На підтвердження виконання договору споживчого кредиту позивачем надано копію документів Меморіальних ордерів АКІБ «УкрСиббанк, відповідно до яких на розрахунковий рахунок позивача мало бути зараховано 792 515,6 грн. (за курсом НБУ становило 187 833,92 швейцарських франків). Висновком судово-економічної експертизи №161 встановлено, що зазначені меморіальні ордери не містять таких обовязкових реквізитів, як назва платника; підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем також було порушено п.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 18.06.2003 року №254 .

Висновком судово-економічної експертизи №161 встановлено, що операції АКІБ «Укрсоцбанк» з надання кредиту за спірним кредитним договором документально оформлено не у відповідності до вимог Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління НБУ 17.06.2004 року №280; п.2.1 ст.2 гл.2 розд.2 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ 27.12.2007 року №481; п.п.2.1.1 п.2.1 ст.2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ 30.12.1998 року №566. Операції АКІБ «Укрсоцбанк» з нарахування та сплати відсотків за користування кредитом позичальником ОСОБА_2 за спірним кредитним договором документально оформлено не у відповідності до п.п.2.1.1 п.2.1.2 ст.2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ 30.12.1998 року №566, та вимог п.1.2.2 кредитного договору. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед АКІБ «Укрсоцбанк» не відповідає умовам спірного кредитного договору та розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим кредитним договором. У період з 19.06.2007 року по 13.07.2012 року по особовому рахунку ОСОБА_2 №7600 (код валюти CHF), відкритому у АКІБ «Укрсоцбанк», не зараховані грошові кошти, внесені ОСОБА_2 у сумі 6909,19 грн.

Висновком додаткової судово-економічної експертизи №66 встановлено, що нарахування ПАТ «Укрсоцбанк» процентів за використання кредитних коштів, наданих ОСОБА_2 за спірним договором про надання кредиту здійснено не у відповідності до вимог нормативних актів НБУ та умов кредитного договору. Сума грошових коштів, внесених ОСОБА_2 через відділення №390 АКІБ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості по квитанції №23 від 27.05.2011 року на рахунок банку №098 у розмірі 6389,48 грн. банком в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору не врахована. Документально обґрунтовано сукупну вартість кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за договором про надання кредиту від 19.06.2007 року №0 станом на момент складання договору, а саме на 19.06.2007 року в розмірі 10,42% та абсолютного значення подорожчання кредиту в розмірі 108735,27 CHF. У наданому на дослідження Додатку №1 до кредитного договору від 19.06.2007 року №0 «Графік погашення кредиту» даних абсолютного значення подорожчання кредиту не міститься; даних реальної процентної ставки не міститься.

З кредитного договору убачається, що при його укладенні сторони домовилися про суму кредиту в розмірі 198 786, 00 шв. франків та розмір відсотків - 8,49% річних, а фактично розмір відсотків становить 10,42 %, відтак абсолютне значення подорожчання кредиту було б у розмірі 108 735,27 CHF.

Висновки вказаних судово-економічних експертиз є чіткими та конкретними, обґрунтованими та належно мотивованими, виконаними на підставі відповідних методик, ґрунтуються на письмових доказах по справі, відповідають вимогам чинного законодавства, тому зазначені експертні висновки є належними та допустимими доказами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що умови кредитного договору про надання кредиту є несправедливими та такими, що призводять до істотного порушення прав та обовязків позивача.

В розумінні ст. 1054 ЦК України та ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є: розмір кредиту, умови надання кредиту (тобто права та обовязки сторін, у тому числі виконання грошових зобовязань з обох сторін), зворотність кредиту, проценти (відсоткова ставка).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 3 ст.203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами укладеного сторонами кредитного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.

Відповідачем не було дотримано вимог ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не було надано в письмовій формі всіх можливих схем погашення кредиту, що призвело до порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, та відповідно до введення ОСОБА_2 в оману щодо реальної відсоткової ставки, отриманням позивачем значно меншої суми в гривневому еквіваленті, ніж передбачено договором, втрати значної суми грошових коштів в звязку з обміном значної суми швейцарських франків на МВР за курсом значно нижчим, ніж був встановлений НБУ.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що графік погашення кредиту не видавався, які суми та на які рахунки зараховувалися визначити неможливо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на власний розсуд.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві при укладенні договору споживчого кредиту. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг (п.2 ст.19 Закону).

Відповідно до ч.2 ст.12 вказаного Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість.

Висновком судово-економічної експертизи та Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 року №337 встановлено, що погашення заборгованості готівковими коштами в іноземній валюті в касу банку, яке виражене в шв. франках, не передбачено, а тому розмір щомісячних платежів, визначений умовами договору та Графіком погашення, встановлена відповідачем незаконно.

Оскільки всі розбіжності у розрахунках у погашення кредиту та приведені в Графіку погашення заборгованості здійснені виключно на користь відповідача суд дійшов до обґрунтованого висновку, що підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено позивачем під впливом обману з боку відповідача з метою отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку в вигляді завищеної відсоткової ставки.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення, а отже не породжує юридичних наслідків, окрім тих, які повязані з його недійсністю.

19 червня 2007 року в рахунок забезпечення договору про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Джерельний» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний № 1824, яким в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: місто Кіровоград, вулиця Пацаєва, будинок 14, корпус 1, загальною площею 1157,0 кв.м. та накладено заборону відчуження предмету іпотеки за реєстраційним № 1824 та заборону за реєстраційним № 1825.

Згідно з ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання тягне за собою недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому задовольняючи позовну вимогу позивачів про визнання недійсним кредитного договору, судом вірно задоволено позовні вимоги, які є похідними від основної вимоги, про визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи положення ст.216 ЦК України судом вірно застосовано двосторонню реституцію, зобовязавши позивача повернути відповідачеві отримані ним грошові кошти у в сумі 178 542,15 швейцарських франків, що на день ухвалення рішення еквівалентно 4413820,48 грн. (за курсом НБУ на час ухвалення рішення становило 24,721448 грн. за 100 швейцарських франків). А відповідач повинен повернути позивачеві кошти в розмірі 188092,96 CHF (швейцарських франків), що еквівалентно 4649930,33 грн.

Стосовно посилання відповідача на преюдиційне значення рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2013 року у справі №404/3872/13-ц колегія суддів визначає таке.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Поважних причин неподання доказів при розгляді справи судом першої інстанції в апеляційному суді не встановлено.

Крім того, не можна погодитися з твердженням апелянта про те, що суд у даній справі має врахувати висновки Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2013 року, які мають преюдиційне значення, виходячи з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Слід зазначити, що в даній справі позов подано з інших підстав, ніж ті, що доводилися при розгляді справи Кіровським районним судом м. Кіровограда у 2013 році, за наявності різних сторін у справі та за наявності нових доказів, які не досліджувалися судом у справі №404/3872/13-ц.

Щодо посилання сторони відповідача на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином умов спірного договору слід зазначити, що банком не надавався перед укладенням договору окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданих відповідачем розрахунків на час розгляду даної справи не зазначено повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок якого надано до спірного кредитного договору (Графік погашення кредиту), який згідно з додатковою угодою від 11.03.2009 року №4 був змінений, але також проведений поверхово та незрозуміло для споживача. Посилання на п.9.13 кредитного договору є недоцільним з огляду на те, що позивачеві перед укладанням договору мав бути виданий окремий письмовий документ, який містив би повну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Щодо твердження відповідача , що суд безпідставно ототожнив поняття «реальна відсоткова ставка» з поняттям «відсоткова ставка», слід зазначити, що відповідно до п.3.3 Правил Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Враховуючи висновки судово-економічних експертиз суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що на момент укладання договору відсоткова ставка не відповідала тій, що зазначена у п.1.3.1 кредитного договору, є значно вищою та такою, що суттєво відрізняється від ставки, обумовленої спірним договором.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: О.І.Чельник

Судді: І.М.Белінська

ОСОБА_4