Провадження № 22-ц/779/2400/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: апелянта та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_6 державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання довіреності удаваним правочином, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з даним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21 листопада 2011 року видано довіреність серії ВРО № 17854, згідно якої ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладати правочин щодо експлуатації транспортного засобу, а саме: керувати (зняти з обліку в ДАІ, поставити на облік), розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду) за ціну та на умовах на їхній розсуд належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АТС № 050793 транспортним засобом марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, колір чорний, тип ТЗ - легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) VIN JMBSNCS3A8U002857, реєстраційний номер НОМЕР_1. Укладаючи довіреність, позивачі вважали, що фактично оформляють документ про купівлю автомобіля, оскільки заплатили ОСОБА_5 на момент укладання довіреності вартість зазначеного автомобіля у розмірі 11 350 доларів США. Довіреність була оформлена замість договору купівлі-продажу для уникнення сплати податку за продаж автомобіля зі сторони ОСОБА_5, який усвідомлював, що передача зазначених коштів не має характеру простого уповноваження позивачів на керування транспортним засобом, а є платою за автомобіль як за договором купівлі-продажу. Просили визнати довіреність удаваним правочином та визнати, що відносини сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, регулюються правилами щодо договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник апелянта зазначає, що судом порушено всебічність та повноту зясування обставин справи, що призвело до прийняття судом необґрунтованого та незаконного рішення.

Судом не зазначено конкретних підстав для відмови в позові та безпідставно не прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підтвердили факт передачі в їх присутності грошових коштів ОСОБА_5 як вартості автомобіля.

Зазначає, що між сторонами досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання відповідачем довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. При цьому відповідач запевнив позивачів, що після видачі довіреності, останні матимуть всі повноваження власника, ними досягнуто згоди щодо вартості автомобіля в розмірі 11 350 дол. США.

Жодна із сторін спору не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва, тому в даному випадку виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу, які вказують на оплатність отримання автомобіля.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши апелянта та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 21 листопада 2011 року ОСОБА_5 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладати правочини щодо експлуатації транспортного засобу, а саме: керувати (зняти з обліку в ДАІ, поставити на облік), а також розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду) за ціну та на умовах на їхній розсуд належним на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії АТС № 050793, виданого 3-тім МРВ ДАІ м. Коломия, 17 квітня 2008 року, транспортним засобом марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, колір чорний, тип ТЗ - легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) VIN JMBSNCS3A8U002857, реєстраційний № НОМЕР_1, зареєстрований там же 17 квітня 2008 року. (а.с.7).

Відповідно до ОСОБА_7 про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, 21 листопада 2011 року посвідчена довіреність серії ВРО № 17854 приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_9В та зареєстрована у реєстрі за № 3659 на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Строк дії довіреності до 21 листопада 2016 року (а.с. 95, 99).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_5 є власником транспортного засобу марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, колір чорний, реєстраційний № НОМЕР_1 (а.с.8).

З відповіді Територіального сервісного центру 2643 Регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області від 16 червня 2016 року вбачається, що на транспортний засіб, зареєстрований 17 квітня 2008 року за громадянином ОСОБА_5, накладений арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 лютого 2012 року, вихідний № 382/1, виданої заступником начальника МВ ДВС Коломийського МРУЮ ОСОБА_10 (а.с. 85).

Згідно довідки Першого Коломийського відділення Івано-Франківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_11 Аваль» вбачається, що ОСОБА_5 виконав всі свої зобовязання за кредитним договором від 18 квітня 2008 року, станом на 21 листопада 2011 року заборгованість за кредитом та відсотками відсутня, у звязку з чим просило зняти заборону відчуження майна, що заставлене згідно договору застави від 18 квітня 2008 року - автомобіля марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, реєстраційний № АТ 4488АО (а.с. 94).

Суду апеляційної інстанції представлений оригінал розписки від 21 листопада 2011 року, виданої відповідачем на імя позивача ОСОБА_3, відповідно до якої ОСОБА_12 отримав від ОСОБА_3 за продаж автомобіля марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, реєстраційний № АТ 4488АО, грошові кошти у розмірі 11 350 доларів США (а.с.157), що узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допитаними у судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачами не доведено обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору доручення.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки суд неповно дослідив обставини справи, не надав оцінку в сукупності усім доказам по справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Стаття 235 Цивільного кодексу України передбачає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункті 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Правовий аналіз наведених положень законодавства вказує на те, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, умисно, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності з положеннями статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно п. 1 ч. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Частина перша статті 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів, зокрема передбачено письмову форму договору купівлі-продажу. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що реєстрація /перереєстрація/ транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Згідно п.п. 6,7 Порядку транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах ДАІ. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах або їх представники зобов'язані зареєструвати /перереєструвати/ транспортні засоби протягом десяти днів після придбання /одержання/ митного оформлення або тимчасового ввезення на Україну, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Крім того, відповідно пункту 42 цього Порядку, якщо транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для реалізації в межах України.

Отже, зазначеною Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 передбачено спеціальний порядок набуття права власності на автомобіль.

Крім того, Верховним Судом України у постанові № 6-688 цс 15 від 16 грудня 2015 року висловлена правова позиція про те що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз» яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майн6о, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторони (сторін) при вчиненні правочину (видачі довіреності), а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

У постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026 цс 16 Верховний суд України висловив правову позицію, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Таким чином, оцінюючи усі докази в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що оспорювана довіреність видана позивачу з метою приховати укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач передав грошові кошти відповідачу як вартість зазначеного транспортного засобу, а відповідач передав позивачу сам транспортний засіб, однак договір купівлі-продажу не був укладений відповідно до Порядку, передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, тому зазначений правочин є нікчемним.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позивач не ставив питання ні про визнання за ним права власності на зазначений автомобіль, ні про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, то у суду, відповідно, відсутні підстави для застосування таких наслідків.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, неповно зясовані обставини справи, що призвело до помилкового рішення, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати довіреність від 21 листопада 2001 року серії ВРО № 17854, посвідчену приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровану в реєстрі за № 3659, удаваним правочином.

Визнати, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено 06.11.2011 року договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки «MITSUBISHI», модель «LANCER», 2008 року випуску, колір чорний, тип ТЗ - легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) VIN JMBSNCS3A8U002857, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_13

ОСОБА_14