Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді РУДНЄВОЇ О.О.

При секретареві РОМАНОВІЙ О.В., ШИНКАРЕНКО К.В., ГРЕБІННИК А.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 8 000,00 доларів США за курсом НБУ на час судового розгляду в сумі 203 157,36 гривень, стягнення судових витрат за сплату судового збору в сумі 2717,20 гривень, стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 807,83 гривень, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 19 жовтня 2015 року, позовні вимоги неодноразово уточнював, остаточно уточнивши в судовому засіданні 04.07.2016 року, збільшивши суму з урахуванням курсу НБУ та збільшивши суму 3% річних за користування чужими грошовими коштами.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив суду, що з відповідачем знайомий певний час, його познайомив чоловік, з яким він зараз товаришує, а відповідач колись працював. В січні 2013 року його знайомий попросив виручити ОСОБА_2 та дати йому в борг 8 тис. доларів США, пояснив, що за останнього може поручитися. Він погодився та взяв цю суму в свого товариша, бо в самого вільних коштів не було. В своєму службовому кабінеті дав кошти відповідачеві в борг. Відповідач в кабінеті написав йому розписку та зобовязався повернути кошти через два тижні, коли позивач побачив, що може сплинути термін позовної давності і кошти він так і не отримає, звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Бо за цей період кошти, які він брав в борг він повернув особисто. Пояснив суду, що всі знайомі його звуть «САН САНИЧ» і він до цього звик, тому не звернув увагу на те, що в розписці написано, що в борг отримано кошти в «ПАВЛЮКА ОСОБА_3», а не ОСОБА_4, пояснив, що не вважає це суттєвим, бо в нього є договір простої письмової форми в оригіналі, який він надав суду.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що ніяких грошей в позивача не брав, а розписку написав позивачу, бо той просив його написати йому зразок розписки. І письмово і під журнал судового засідання підтвердив суду, що розписку писав особисто, але писав її як зразок. Певний час пояснював суду, що це позивач винен гроші його знайомим в м. Дніпрі, бо не розрахувався за придбаний автомобіль, який купив в липні 2013 року. В судовому засіданні 25.01.2016 року звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-криміналістичної почеркознавчої експертизи, яке було судом задоволено. На запитання головуючого чому він, офіцер міліції в відставці, який обізнаний в законодавстві написав розписку від свого імені чітких пояснень не надав.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи по суті, суд приходить до наступного:

Судом неодноразово розяснені учасникам процесу вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що обовязок доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладається на сторони, а судом докази тільки оцінюються, а також стосовно того, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх вимог довів наданими суду доказами та доказами .

На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд приходить до висновку, що відповідач обґрунтованості своїх доводів належними та допустимими доказами суду не довів.

25 січня 2016 року судом було призначено по справі судово-криміналістичну почеркознавчу експертизу в ХНДІСЕ ім. Бокаріуса Н.С., але відповідач вартість судової експертизи, яку призначено за його клопотанням не сплатив, у звязку з чим матеріали справи були повернуті до суду та 10.05.2016 року провадження по справі було відновлено.

Судом розяснено сторонам по справі вимоги ч 1 ст.146 ЦПК України та звернуто їх увагу про необхідність дотримуватися вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи в розумні строки.

Судом вказано сторонам, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справи є обовязком не тільки держави, а й осіб які беруть участь у справі. Так, Європейський Суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарна ОСОБА_5 проти Іспанії» зазначив, що учасники судового розгляду зобовязані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо кожного, утримуватися від використання прийомів, які повязані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Ураховуючи ті обставини, що відповідач від проведення експертизи за своїм клопотанням ухилився, ніякої поважності причини суду не довів, проти тих обставин, що розписка ним написана власноруч не заперечував, суд прийшов до висновку, що в другий раз призначати почеркознавчу експертизу не є доцільним, бо це приведе до штучного затягування розгляду справи по суті.

30.01. 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав в борг у позивача ОСОБА_1 за договором простої письмової форми 8 000,00 доларів США, з зобовязанням повернути до 14.02.2013 року. Своє зобовязання про повернення боргу не виконав, кошти не повернув. Таким чином, в позивача з 14.02.2013 року виникло право вимагати виконання грошового зобовязання. Позивач звернувся до суду з позовом з урахуванням загального строку позовної давності, який встановлено ст.257 ЦК України.

На підставі ст..1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками.

На підставі ст..41 Конституції України право власності в Україні охороняється законом.

На підставі ст. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше.

На підставі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі ,якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підставі ч 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками ,у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором.

Згідно вимог ст..509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обовязку.

На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін.

Згідно вимог ст. 1050 ЦК України 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

На підставі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості ,ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були отримані позичальником від позикодавця .У випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ці положення не застосуються.

Згідно ст. 533 ЦК України 2003 року грошове зобовязання має бути виконаним у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або іншим нормативно-правовим актом.

У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено « За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання ».

Ураховуючи правову позицію Верховного суду України викладену 18.09.2013 року по справі №6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд приходить до висновку, що у звязку з тим, що глава 71 Цивільного Кодексу України передбачає, що правовідносинами тотожними є кредит, позика та банківський вклад, то застосування вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є доцільним та правомірним.

Суд приходить до висновку, що розрахунок суми 3% річних за користування чужими грошовими коштами сумі 19 807,83 гривень розраховано належним чином.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані , доведені належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд вважає, що у порядку ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору, які доведені суду квитанціями на загальну суму 2717,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60, 88,209,212-215 ЦПК України, ст. ст. 4, 5, 16, 509, 525, 526, 527,1048,1049, 1050, 1051 ЦК України ,-

СУД В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 8 000,00 доларів США за курсом НБУ на час судового розгляду в сумі 203 157,36 гривень, стягнення судових витрат за сплату судового збору в сумі 2717,20 гривень, стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 807,83 гривень визнати обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за простою письмовою формою від 30.01.2013 року в сумі 8000, 00 доларів США ( вісім тисяч доларів США 00 центів), що за курсом Національного Банку України на час розгляду справи складає 203 157,36 гривень (тисяч двісті три сто п»ятдесят сім гривень 36 копійок), стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 807,83 гривень (тисяч дев»ятнадцять вісімсот сім гривень 83 копійки), всього стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 222 965,19 гривень (тисяч двісті двадцять дві дев»ятьсот шістдесят п»ять гривень 19 копійок)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 2 717,20 гривень (тисяч дві сімсот сімнадцять гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення, а стороною, що не приймала участі в судовому розгляді в той же строк після отримання копії судового рішення поштовим відправленням

Рішення суду з мотивувальною частиною виготовлено судом у пятиденний термін після проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, 08.07.2016 року.

Головуючий, суддя О.О.РУДНЄВА

Рішення виготовлено суддею особисто в нарадчій кімнаті

Суддя О.О.РУДНЄВА