АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5300/16 Справа № 192/65/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року м. Дніпро

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі: Сіненко Є.А.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав передбачених ст 71 Житлового Кодексу України.

Позивач посилався на те, що в квітні 1992 році виконкомом Солонянської селищної ради його сімї було виділено в користування квартиру № 18, по вул. Гагаріна, 23-а в смт. Солоне, де він проживав разом зі своєю дружиною та сином.

30 травня 1996 року за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області шлюб з ОСОБА_5 було розірвано, їх син ОСОБА_6 помер у липні 2006 року.

В 2003 році відповідач забрала з квартири свої особисті речі та виїхала за кордон до Італії працювати хатньою робітницею де працює і проживає до часу подання позову.

Відповідач періодично приїздить на могилу сина, який похований на кладовищі в смт. Солоне, але в квартирі не проживає, тільки періодично її відвідує.

Позивач зазначав, що квартира не приватизована, знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради, на балансі КП «Солонянського житлового комунального управління», особисті рахунки та договори на утримання спірної квартири відкриті і зареєстровані на його імя, він особисто сплачує комунальні послуги.

Оскільки відповідач без поважних причин більше шести місяців з листопада 2014 року по січень 2016 року у спірній квартирі не мешкає, інтерес до квартири не проявляє, вона втратила право на користування вказаним житлом.

Позивач зазначав, що відповідач працює по найму в Італії, де вона уклала трудовий договір з роботодавцем, а відповідно до ст.8 КЗпП України трудові відносини громадян України, які працюють за межами своєї держави, регулюються законодавством сторони працевлаштування та міжнародними договорами про працю.

Згідно з п. 2 ст. 71 ЖК України відповідач не відноситься до категорії працівників, яких за умовами і характером роботи направили у відрядження працювати за кордон. Оскільки про таку роботу за кордоном відповідач прийняла самостійне рішення, а не була направлена будь-яким підприємством, тому вона не належить до осіб, що відсутні за місцем проживання з поважних причин. Вважає, що згідно норм Закону України «Про зовнішню трудову міграцію» відповідач є трудовим мігрантом, який здійснює оплачувану діяльність у державі перебування понад шість місяців з листопада 2014 року, не повертається до спірної квартири, однак норми вказаного Закону поширюються лише на осіб відряджених підприємствами, установами та організаціями для виконання роботи в державі перебування.

Крім того, відповідач має інше житло- квартиру в м. Кривий Ріг, яка була приватизована її матірю ОСОБА_7 і в майбутньому може набути право власності в порядку спадкування.

Представник відповідача позов не визнала, просила про його відмову.

Рішенням суду І інстанції в задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

За ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Представник відповідача вказувала, що з 2003 року відповідач ОСОБА_5 періодично працює по найму в Італії, що також підтверджено рішеннями Солонянського районного суду Дніпропетровської області щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщення за неодноразовими позовами ОСОБА_4 Судовими рішеннями встановлено що ОСОБА_5 щорічно повертається до України у відпустку, під час якої проживає в спірній квартирі, що свідчить про те, що вона не втратила право на житло.

З 2014 року ОСОБА_5 працює в Італії, в листопаді 2014 року вона особисто була присутня в судовому засіданні під час розгляду аналогічної справи за позовом ОСОБА_4, після чого знову поїхала до Італії, а повернулася до спірної квартири в травні 2015 року, що підтверджується актом обстеження від 26 травня 2016 року. Крім того, ОСОБА_5 також була в спрій квартирі в жовтні 2015 року, що також підтверджується актом обстеження від 10 жовтня 2015 року. Оскільки позивачем подано позов в січні 2016 року, то представник відповідача вважає не доведеним факт щодо відсутності понад шість місяців відповідача в квартирі.

Крім того відповідач періодично сплачує комунальні послуги, веде домашнє господарство, іншого житла, крім спірної квартири, відповідач не має. Квартира в м. Кривий Ріг їй є власністю матері відповідача.

Судом були допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 які дали пояснення щодо часу користування відповідачем спірною квартирою.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 30 травня 1996 року згідно актового запису № 54 відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.8).

В 1992 році в період шлюбу сторін, виконкомом Солонянської селищної ради позивачу було надано в користування сімї: дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 квартиру №18, по вул.Гагаріна 23-а в смт. Солоне (а.с.7), яка згідно довідки Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради та перебуває на балансі КП «Солонянське ЖКУ» (а.с.10). В квартирі сторони проживали разом з сином, який помер у 2006 році (а.с.9).

У звязку з розірванням шлюбу відповідач не втратила права користування жилим приміщенням, відповідно до вимог ч.3 ст.64 Житлового кодексу України, оскільки продовжувала проживати та користуватися квартирою, в якій зареєстрована в установленому законом порядку (а.с.6). З 2003 році відповідач виїздить на роботу

до Італії.

Вказані факти встановлені рішеннями Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2007 року (а.с.112), 04 вересня 2009 року (а.с.110-111), 11 серпня 2010 року (а.с.108-109), 10 листопада 2014 року (а.с.103-107), які набули чинності та ухвалені за позовами ОСОБА_4 про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням у звязку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин, у звязку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

Рішеннями суду також встановлено, що відповідач з зазначеного періоду часу щорічно приїздила у відпустку та користувалась спірною квартирою, за свої кошти здійснювала ремонт, провела автономне опалення.

За ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як слідує із зазначених рішень суду, пояснень свідків та не оспорюється сторонами, відповідач з 2003 року працює в Італії і періодично, щорічно приїздить в смт. Солоне у відпустку, користується спірною квартирою, в якій проживає в період перебування на Україні.

Згідно договору на виконання хатньої роботи від 03 липня 2013 року (а.с.44-45, 94-97), припинення договору від 03 квітня 2014 року (а.с.100-102), повідомлення про прийом на роботу (а.с.137-139), згідно якого трудові відносини почнуться з 15 грудня 2014 року, між відповідачем та роботодавцем у Італії мають місце трудові відносини з надання відповідачем послуг домробітниці (доглядальниці).

Актами обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_1 від 26 травня 2014 року (а.с.13, 93), від 10 жовтня 2015 року (а.с.92) підтверджено, що відповідач ОСОБА_5 під час обстеження знаходилася у спірній квартирі, що не заперечував позивач. Позивач повідомив суду, що відповідач знаходилася в спірній квартирі в червні 2015 року.

Позивачем надано суду копії договорів на надання комунальних послуг з газо-, електро- та водопостачання, вивезення ТПВ, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які ним були укладені в 2013-15 роках з підприємствами про надання таких послуг та докази оплати наданих послуг за період 2013-2016 років (а.с.14-40), як в період як відсутності відповідача, так і її проживання в спірній квартирі.

При цьому відповідач також надала докази оплати комунальних послуг в 2014 та 2015 роках (а.с.113-136), особові рахунки по оплаті комунальних послуг відкрито як на імя позивача, так і на імя відповідача.

В постанові Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2

Зазначено, що відповідно до п. 2 ч.1 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами та характером роботи, у тому числі за кордоном протягом усього часу виконання цієї роботи.

Суд дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач відсутня за місцем проживання за характером та умовами роботи за трудовим договором, укладеним в іншій країні з виїздом з постійного місця проживання, що підтверджується копією її закордонного паспорту (а.с.183-185), з якого вбачається, що 27 листопада 2014 року вона виїхала до Італії, а 04 травня 2015 року повернулася до України та в травні-червні 2015 року проживала в спірній квартирі, що підтверджується самим позивачем. Таким чином, у вказаному проміжку часу не має місця перевищення 6-місячного терміну, а перебування відповідача в спірній квартирі в листопаді 2014 року та в травні 2015 року підтверджується актами обстеження і не оспорювалося позивачем. З копії закордонного паспорту встановлено, що відповідач повернулася на Україну 28 вересня 2015 року, 10 жовтня 2015 року був складений акт обстеження, який підтвердив її перебування в спірній квартирі (а.с.92) та 19 листопада 2015 року вона поїхала до Італії де знаходилася і на час розгляду справи.

Позивач звернувся з заявою 18 січня 2016 року (а.с.1), тобто у зазначені періоди також не відбулося перевищення 6-ти місячного строку, позивач сам письмово підтвердив факт перебування відповідача в квартирі в червні 2015 року (а.с.64).

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності, а тимчасова відсутність наймача, членів його сімї не потребує згоди інших членів сімї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з заявою про продовження наймодавцем строку її відсутності в спірній квартирі не зверталася (а.с.172), періоди її відсутності у квартирі переривалися її користуванням спірним житлом, такі періоди відсутності становили менше 6-ти місяців.

Судом зробив правильний висновок, що у звязку з характером роботи відповідача, місце виконання трудових обовязків не співпадає з місцем її постійного проживання, тому право на житло зберігається за нею протягом всього часу роботи за строковим договором відповідно до ст. 71 ЖК України, а час її відсутності за таким місцем проживання не перевищує 6-ти місяців, оскільки переривається з її поверненням на територію України та проживанням у спірній квартирі.

Посилання позивача на те, що відповідач виконує трудові обовязки за кордоном з власної ініціативи, а не направленням організації, не мають правового значення, оскільки ст. 71 ЖК України не містить будь яких обмежень щодо вибору громадянином місця роботи.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

При розгляді спору, суд І інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сто- рін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 Васильовича- відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: ОСОБА_2

ОСОБА_3