АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину ,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач пред»явив до відповідача позов,в якому просив визнати недійсним договір фінансовго лізингу № 001992 від 18.06.2015 року,укладений між ним та ТОВ «Євролізинг Українина» та застосувати наслідки недійсності паровичну ,стягнувши з відповідача на його користь 23 000 грн. Обгрунтовував позов невідповідністю зазначеного договору вимогам чинного законодавства та несправедливістю його умов.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким в задоволенні позову відмовити. Зазначає,що суд безпідставно прийшовши до висновку про обов»яковість нотаріального посвідчення договору лізингу,як це передбачено ст.799 ЦК України.Крім того на час укладення оспорюваного договору послуга фінансового лізингу не підлягала обов»язковому ліцензуванню. Крім того судом при вирішенні справи не враховано фактичні обставини справи,які підтверджують,що позивача сам,на свій розсуд,керуючись власними пере6конаннями,без жодного тиску та змушування до підписання договору,виявив бажання підписати цей договір.

Вислухавши доповідь судді,пояснення представника відповідача,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного:

Встановлено, що 18.06.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001992 з додатками, відповідно до умов якого ТОВ «Євролізинг Україна» - лізингодавець зобов»язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Чері RF 244 та передати цей автомобіль у користування позивача лізингоодержувача,який у свою чергу зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати періодичні лізингові платежі та інші платежі за користування автомобілем,визначені в графіку,який є у додатках №1 та № 2 до цього договору,розмір щомісячних лізингових платежів на момент укладення договору визначений у 3720 грн.60 коп. щомісяця уразі залишення вартості предмета лізингу на рівні,який було визначено на момент підписання даного договору. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат.

Статтею 10 договору визначено склад першого,другого та періодичних лізингових платежів до якого входить:адміністративний платіж лізингодавцю за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням цього договору , розмір якого передбачений у додатку №1 до даного договору і становить 10% від вартості предмету лізингу;авансовий платіж,який визначений у додатку №1 до даного договору і становить 50 % вартості предмету лізингу;комісія,тобто винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж,що покриває витрати лізингодавця, пов»язані з організацією передачі предмету лізингу на користь лізингоодержувача, розмір якої визначений у додатку №1 до договору і становить 3% від вартості предмета лізингу; другий лізинговий платіж складається з періодичних платежів,кількість яких відповідає кількості періодів лізингу,зазначених у додатку №1 до цього договору. Розмір щомісячних лізингових платежів розраховується за формулою,визначеною в п.10.2 договору і складається з суми відсоткової ставки за користування предметом лізингу та комісії за супроводження договору та кількістю періодів.

При цьому відповідно до умов договору адміністративний платіж не підлягає поверненню лізингноодержувачу ні в разі виконання договору,ні у разі його розірвання,а також не є частиною вартості автомобіля, не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів,як це зазначено в пунктах 1.7,4.1,3.2.7,9,7,10.1,12.1 договору.

Крім того судом встановлено, що на час укладення договору фінансового лізингу відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг.

Відповідно до ст.9 договору лізингоодержувач під час дії цього договору,при обов»язковій сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами за умовами даного договору,сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків(що підтверджується підписанням сторонами акту звірки взаєморозрахунків) має право придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу.

На виконання умов договору позивачем 18.06.2015 року було сплачено відповідачу 23 000 грн. адміністративного платежу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що умови оспорюваного договору не відповідають вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» оскільки не визначено індивідуальних ознак предмета лізингу, а відповідно до п.1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов»язання щодо якості,комплектності,справності предмета лізингу,його заміни,введення в експлуатацію,усунення несправностей протягом гарантійного строку,своєчасного та повного задоволення гарантійних послуг,монтажу тощо,а за вище наведеними зобов»язаннями відповідає продавець,що суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізінгодавця.Крім того в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару,його найменування та місцезнаходження,куди має звертатися споживач у випадку порушення якості,комплектності та інших умов з продажу товару. Також в договорі встановлено жорстоку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь -яке порушення зобов»язання,а й за розірвання договору за його ініціативою,що є обмеженням принципів свободи договору,справедливості,розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору,що з огляду на вимоги ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставами для визнання цього договору недійсним відповідно до ч.1.ч.2 ст. 215 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону,який регулює правовідносини,які виникли між сторонами та обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так посилання відповідача щодо відсутності підстав визнавати спірний договір недійсним з огляду на вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів»,а також відповідність спірного договору вимогам закону щодо його письмової форми не заслуговують на увагу,як такі що не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать правовій позиції Верховного суду України у справі №6-2766цс15.

Верховний суд України зазначив, що стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов )недійсною. За змістом частини п»ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору,включаючи ціну договору,несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення,а не сам договір.Тільки у разі,коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору,на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору»закріплено в частині другій статті 18 Закону умови договору є несправедливим,якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків та шкода споживачу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей,встановлених цим параграфом та законом. До відносин,пов»язаних з лізингом,застосовуються загальні

положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки,якщо інше не встановлено законом.

Також,виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу,що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі;договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В зв»язку з зазначеним,колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на Ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України з цього питання,оскільки відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов»язковми для всіх судів України.

З врахуванням вищевикладеного,колегія суддів вважає,що суд підставно прийшов до висновку про визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів,враховуючи при цьому,що в супереч ст.799 ЦК України цей договір не був нотаріально посвідченим.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -