У Х В А Л А

31 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 9 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з липня 2013 року по 1 липня 2015 року в розмірі 30 тис. 299 грн. 58 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року рішення Бориславського міського суду Львівської області від 9 листопада 2015 року змінено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів за період з липня 2013 року по 1 липня 2015 року у розмірі 2 тис. 465 грн. 39 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року залишено без змін.

У жовтні 2016 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини першої статті 196 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року та 15 квітня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який зменшуючи розмір пені за прострочення сплати аліментів виходив з того, що відповідач з липня 2013 року не платить аліменти на утримання сина унаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті таких виплат, тому з нього підлягає стягненню неустойка (пеня), розмір якої визначається множенням заборгованості зі сплати аліментів за місяць на 1% і помножена на кількість днів місяця в якому виникла заборгованість, отже, загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Ухвалою від 30 жовтня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалу суду апеляційної інстанції, справу передав на новий розгляд з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме обчислюючи розмір неустойки суд не врахував вимог статті 196 СК України, не звернув уваги на те, що аліменти не сплачувались протягом 2007-2010 років, не надав оцінки заяві про визнання позову та відсутності заперечень відповідача щодо поданого позивачкою розрахунку нарахованої пені та клопотань про зменшення її розміру.

У наданій для порівняння ухвалі від 15 квітня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, які задовольнили позов й стягнули пеню за прострочення сплати аліментів, розмір якої обчислено згідно з частиною першою статті 196 СК України.

Верховний Суд України вже неодноразово вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявницею норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію, зокрема в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року (справа № 6-1477цс15) міститься висновок про те, що неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Цьому правовому висновку відповідають судові рішення, про перегляд яких подано заяву.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк