АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8362/16 Справа № 202/1687/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргуБудьонної ОСОБА_2

на рішенняІндустраільного районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_8, третя особа державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, про визнання договору про поділ спадщини недійсним, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, посилався на те, що він разом із ОСОБА_10 13.09.2005 року в рівних частках придбали будівлю офісу по вул. Дмитра Донського, 8 у м. Дніпропетровську, розташовану на земельній ділянці площею 0,1 га, яка їм обом належала праві власності.

В січні 2012 року, за усною домовленістю, позивач придбав за 180 000 доларів США у ОСОБА_11 його частину у вищезазначеній будівлі і земельній ділянці. Оскільки 08.02.2012 року ОСОБА_10 раптово помер, то позивач не встиг оформити своє право власності на вказані обєкти нерухомості, тому звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати договір про поділ спадщини, посвідчений 26.07.2013 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, реєстровий № 1-1703, недійсним в частині, що стосується будівлі офісу, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, 8 (в новій адресній редакції вул. ОСОБА_12) і земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :03:291:0001, розташованої за тією ж адресою;

- визнати за ним право власності в цілому на домоволодіння, розташоване за адресою м Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, 8 (в новій адресній редакції вул. ОСОБА_12), що складається з: літ. А-1, А1-2, а-1 - житловий будинок: поз. 1-7, 9-11, 1-22 (загальною площею 330,7 кв.м., житловою площею 150,7 кв.м.), літ. а, а1 - ганок, літ. Е - сарай, літ. Д, Ж - гаражі, №№ 1-8 огорожі, І мостіння;

- визнати за ним право власності в цілому на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :03:291:0001, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, 8 (в новій адресній редакції вул. ОСОБА_12) з категорією цільового призначення: «землі житлової та громадської забудови», вид (розділ КВЦПЗ) цільового призначення: «02. землі житлової забудови» /а.с.1-2, 125-127/.

ОСОБА_13 Індустраільного районного суду м.Дніпропетровська від 22.03.2016 року позов задоволено у повному обсязі /а.с.134-138/.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 /а.с.143-147/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що, в силу ст. 309 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2005 року між ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_3 і ОСОБА_10, укладено договір купівлі-продажу будівлі офісу, посвідчений державним нотаріусом Першої ДДНК, реєстровий номер 4-3165, відповідно до умов якого останні придбали в рівних частинах будівлю офісу, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, буд. 8, який складається з літ. А-1, А1-2, а-1 - житловий будинок: поз. 1-7, 9-11, 1-22 (загальною площею 330,7 кв.м., житловою площею 150,7 кв.м.), літ. а, а1 - ганок, літ. Е - сарай, літ. Д, Ж - гаражі, №№ 1-8 огорожі, І мостіння /а.с.17/.

Вказана будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер :03:291:0001, яка належить ОСОБА_3 і ОСОБА_14 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується державним актом серії ЯА № 544399 від 17.05.2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за номером 52. Цільове призначення зазначеної земельної ділянки - розміщення і обслуговування нежитлових будівель і споруд /а.с.16/.

Інша частина земельної ділянки, яка призначена для обслуговування нежитлових будівель і споруд, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, буд. 8, площею 0,2513 га, кадастровий номер :03:291:0009, передана позивачу ОСОБА_3 і ОСОБА_14 в оренду, що підтверджується договором оренди землі від 18.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_15, реєстровий номер 3795. /а.с.93-96/.

Судом першої інстанції встановлено, що нібито в січні 2012 року було укладено усну угоду, за якою ОСОБА_10 продав ОСОБА_3 за 180 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату подання позову складає 4 230 360,00 грн, свою частку у будівлі офісу тачастку земельної ділянки, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Дмитра Донського, буд. 8. Передача грошей відбулася при свідках ОСОБА_4 і ОСОБА_16, які підтвердили даний факт в ході розгляду справи у суді першої інстанції.

ОСОБА_10 08.02.2012 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 438529 від 10.02.2012 року, актовий запис № 1048 /а.с. 15/.

Між спадкоємцями ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, 26.07.2013 року укладено договір про поділ спадщини, за умовами якого останні поділили спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_10 Зокрема, сторони домовились, що частка будівлі офісу, що знаходиться у спільній власності, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, буд. 8 та частка земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :03:291:0001, яка надана для розміщення та обслуговування нежитлових будівель та споруд, що знаходиться за адресою цією ж адресою і перебуває у спільній сумісній власності,переходять у спадщину до ОСОБА_5А./а.с.10-11/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок раптової смерті ОСОБА_10, позивач, з незалежних від нього причин, не встиг оформити за собою право власності за усною угодою, укладеною між ним і померлим ОСОБА_10 на його частку у будівлі офісу і частку у земельній ділянці, виконання договору відбулося, оскільки були передані кошти та позивач прийняв майно, а тому до ОСОБА_3 перейшло право власності на зазначену нерухомість. Як на правову підставу задоволення позову, районний суд посилався на норми ст. ст.218, 220 ЦК України.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням процесуального закону.

Частинами 1,2 ст.205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 с. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 3 частини 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 657 передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч.1 ст. 210 ЦК України та ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Виходячи з вимог ст. 218 ЦК України правочин, для якого законом встановлена його недійсність, у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, у разі спору може бути визнаний дійсним.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків дня сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України і у постанові від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12, а відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки та нерухомого майна (будівлі офісу)відповідно до норм ч.1 ст. 657 ЦК України укладається у письмовій формі,підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому він не може бути визнаний дійсним на підставі ст. ст.218, 220 ЦК України.

Враховуючи вказані вимоги закону, усний договір купівлі-продажу, на який посилався позивач у позовній заяві, є неукладеним, а відтак, він не створює прав та обов'язків для сторін.

Отже, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. ст. 218, 220 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зазначений договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна є дійсним та безпідставно задовольнив позов.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, необґрунтовано прийняв до уваги, як належний та допустимий доказ у справі, посилання позивача на те, що в період з лютого 2012 року по березень 2016 року він самостійно сплачував орендну плату за землю на загальну суму 275358,32 грн., вносив платежі за електроенергію - 89127,75 грн., за газ - 49851,16 грн., за водопостачання та водовідведення - 7379,32 грн. та те, що ОСОБА_6 своєю заявою від 15.08.2013 року відмовилась від права оренди земельної ділянки за договором оренди землі № 3795 від 18.05.2006 року, площею 0.2513 га, кадастровий номер :03:291:0009, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення даного спору, та не відносяться до предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Розглядаючи по суті даний спір, районний суд не перевірив та не зясував чи було за ОСОБА_10 у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на придбану ним, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 13.09.2005 року, частину будівлі офісу та чи був він власником цього нерухомого майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на домоволодіння та земельну ділянку відсутні, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку даним рішенням відмовлено, то і вимоги позивача щодо визнання недійсним договору про поділ спадщини від 26.07.2013 року, в частині, що стосується будівлі офісу, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ, вул. ДмитраДонського, 8 (в новій адресній редакції вул.ОСОБА_12) і земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої за тією ж адресою, також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зауважує, що розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції допустив не тільки неправильне застосування норм матеріального права, а й грубе порушення норм процесуального закону, яке полягає у наступному.

Пунктом 1 частини 1 статті 11-1 ЦПК України встановлено, що у суді функціонує автоматизована система документообігу суду, що забезпечує об'єктивний та неупереджений розподіл справ між суддями з додержанням принципів черговості та рівної кількості справ для кожного судді.

Однак, дана цивільна справа не містить протоколу автоматизованого розподілу, що також є порушенням ст.15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.11-1 ЦПК України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого ОСОБА_13 суддів України від 26.11.2010 N 30.

В письмових поясненнях апелянт зазначає, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/1312/16-ц за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_18 про зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності. ОСОБА_3, не маючи жодного відношення до вказаної справи, як третя особа, звернувся з позовними вимогами не до ОСОБА_17 до ОСОБА_18, як того вимагає ч. 1 ст. 34 ЦПК України, а до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, про визнання договору про поділ спадщини недійсним, визнання права власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2016 року у справі № 202/1312/16-ц вказані позови було розєднано в окремі провадження. Такі дії, на думку заявника апеляційної скарги, було здійснено виключно для розгляду даного позову суддею Морозом В.П., без проведення автоматизованого розподілу в загальному порядку.

Згідно пункту 2.21 Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка затверджена наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року за № 173, визначено, що у разі роз'єднання позовів у цивільній справі в самостійні провадження, нова судова справа реєструється як така, що надійшла до суду в день постановлення відповідного процесуального документа (постанови, ухвали) суду та їй присвоюється новий єдиний унікальний номер. Після цього справа підлягає автоматизованому розподілу в загальному порядку.

Між тим, вказані вимоги Інструкції не були дотримані судом першої інстанції, дана цивільна справа на автоматизований розподіл не направлялась.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

У пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року розяснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, правила виключної підсудності діють також у випадку пред'явлення кількох позовних вимог, пов'язаних між собою, якщо на одну з них поширюється виключна підсудність.

Предметом даного спору - є визнання права власності на нерухоме майно, а тому, виходячи з норм ч.1 ст.114 ЦПК України, позов повинен бути пред'явленим за його місцезнаходженням. Спірне домоволодіння та земельна ділянка розташовані по вул.Дмитра Донського, 8 у м.Дніпро, що згідно адміністративно-територіального поділу відноситься до Жовтневого району міста.

Отже, Індустріальним районним судом було відкрито провадження з порушенням правил підсудності, даний спір мав розглядатись Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

За правилами ст. ст. 74, 76 ЦПК України судові виклики здійснюються повістками, що надсилаються особам, які беруть участь у справі.Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін, яка бере участь у справі, про яку немає відомостей, що їй вручені судові повістки.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, відповідачі не були сповіщені належним чином про день, місце та час слухання справи, не отримували судових повісток, що підтверджується матеріалами справи, тим самим вони були позбавлені можливості брати участь судових засіданнях, подавати докази та заперечення проти позовної заяви, заявляти клопотання, а також користуватись іншими процесуальними правами, передбаченими нормами ст. 27, 31 ЦПК України. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою 14.03.2016 року, а рішення по суті спору було ухвалено фактично через тиждень 22.03.2016 року.

Зазначені грубі порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального закону призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а тому апеляційна скарга задовольняється.

Керуючись ст.ст. 307, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Індустраільного районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: