Номер провадження: 22-ц/785/7758/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Вадовської Л.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, про визнання права на обовязкову частку у спадщині, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Малиновський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди та за позовом ОСОБА_3 до державного нотаріуса Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Пятої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання недійсним дублікату договору дарування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом,-

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона 14.03.1998 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та з цього часу вони мешкали разом, вели спільне господарство, були обєднані спільним майном, несли взаємні права та обовязки.

В наступному їй стало відомо, що її чоловік страждає тяжкою психічною хворобою, у звязку з чим вони звернулися до Одеського обласного психоневрологічного диспансеру де ОСОБА_7 було поставлено діагноз - церебральний атеросклероз зі знижкою памяті та емоційної мобільності після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу з лівостороннім гімопорезом.

19.08.1998 року вони фіктивно розірвали шлюбу, однак продовжували сумісне проживання однією сім'єю в належній позивачці квартирі АДРЕСА_1, були зареєстровані в ній, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, піклувалися один про одного, були обєднані загальними цілями та задачами.

24.12.2002 року позивачка подарувала цю квартиру ОСОБА_7, вказаний договір було вчинено під впливом тяжкої обставини - хвороби ОСОБА_6, без наміру створення правових наслідків.

06.01.2006 року ОСОБА_6 захворів та 11.01.2006 року був госпіталізований.

З вказаного часу позивачка знаходилася біля нього та виконувала свій борг дружини.

16.02.2006 року ОСОБА_6 помер і позивачка поховала його за рахунок їхніх особистих коштів.

Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_6 позивачка звернулася до Пятої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй стало відомо, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, в якому все своє майно заповів відповідачу по справі.

Зважаючи на те, що позивачка є непрацездатною за віком вдовою і як спадкоємиця по закону після смерті ОСОБА_6, просила встановити факт її проживання як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_6 з 19.08.1998 року по день смерті ОСОБА_6, тобто по 16.02.2006 року, та визнати за нею право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6, померлого 16.02.2006 року у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зазначив, що він, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.08.2015 року, є власником АДРЕСА_2, яку йому заповів його дядько ОСОБА_6.

ОСОБА_3, яка є колишньою дружиною ОСОБА_6, з яким вона була у шлюбі протягом трьох місяців, чинить ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю обґрунтовуючи свої дії тим, що вона зареєстрована за цією адресою і таким чином має право на спірну квартиру.

ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з 1998 року, а проживає у належному ОСОБА_3 на праві власності будинку № 137 по вул. Дальницьке шосе в м. Одесі. При цьому ОСОБА_3 відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_3.

Також ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 матеріальні збитки у розмірі 222453,79 грн., посилаючись на те, що рішеннями суду, які набрали законної сили, встановлено відсутність права ОСОБА_3 на звернення до суду з відповідними позовами і заявами про заборону видачі свідоцтва про право на спадщину, в наслідок чого ОСОБА_4 не міг отримати належні йому гроші протягом 10 років.

Крім того, ОСОБА_4 зазначав, що в наслідок неправомірних дій ОСОБА_3 він зазнав збитків, повязаних з витратами на юридичну допомогу та численні подорожі до ОСОБА_7, йому також завдано і моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок дій ОСОБА_3 він тривалий час знаходиться у стресовому стані, що порушило його звичайний спосіб життя, призвело до погіршення фізичного та емоційного стану. Моральну шкоду ОСОБА_4 оцінив у 60000 грн..

Уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди в користуванні АДРЕСА_2 та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Стягнути з ОСОБА_3 збитки, які йому завдано забезпеченням позову, в сумі 214529 грн., матеріальну шкоду в сумі 7924,79 грн., моральну шкоду в розмірі 60000 грн. та судовий збір в сумі 3525,4 грн..

25.03.2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до державного нотаріуса Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Пятої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання недійсним дублікату договору дарування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, в якому вказала на те, що при її зверненні до нотаріальної контори державний нотаріус Пятої Одеської держнотконтори ОСОБА_5 оглянула всі документи та їх оригінали повернула позивачу.

В нотаріальній конторі їй стало відомо про заповіт, який було складено ОСОБА_6 на імя ОСОБА_8, який в подальшому позивачка оскаржувала в судовому порядку.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.07.2006 року на спірну квартиру було накладено арешт.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року в задоволенні вимог позивачки ОСОБА_9 про визнання договору дарування від 24.12.2002 року та визнання заповіту від 24.09.2004 року недійсними відмовлено.

У грудні 2015 року позивачці стало відомо, що 02.02.2015 року державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було незаконно видано дублікат правовстановлюючого документу на вищевказану квартиру, а саме дублікат договору дарування від 24.12.2002 року, на підставі якого 11.08.2015 року вказана особа незаконно видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на спірну квартиру, а також 02.02.2015 року на імя ОСОБА_4 незаконно було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, які зберігаються в філії ПАТ «Імексбанк» та філії ПАТ «Державний ощадний банк України».

Посилаючись на викладене, просила визнати протиправними дії державного нотаріуса Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 щодо видачі ОСОБА_4 дублікату договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.12.2002 року, та свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 02.02.2015 року та 01.08.2015 року та визнати недійсними дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.12.2002 року, виданий 02.02.2015 року, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 02.02.2015 року та 01.08.2015 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.05.2016 року зазначені позови обєднані в одне провадження.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою 12-б по вул. Степовій, 56 в м. Одесі шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою 12-б по вул. Степовій, 56 в м. Одесі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 2906,7 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., та судовий збір в сумі 1102,4 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Встановлено порядок виконання рішення суду, яким зазначено, що воно є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Малиновського РВ міграційної служби для зняття ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_4.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, та права на обовязкову частку у спадщині, видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом жодним чином не порушують її прав на спадщину, так як вона їх не набула.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_5, тому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про визнання фіктивним розірвання шлюбу, визнання договору дарування та заповіту недійсними, та у зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_9 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Малиновський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Зазначеним рішенням встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1995 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації № 54328, квартира АДРЕСА_6 первісно належала ОСОБА_7.

14 березня 1998 року ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_3, але 19 серпня 1998 року вказаний шлюб було розірвано за спільною заявою подружжя, поданою 15 липня 1998 року, що підтверджується копією акту про розірвання шлюбу № 401 від 19 серпня 1998 року.

У 2000 році з метою отримання квартири АДРЕСА_7, ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, відповідно до якого подарував останній належну йому квартиру АДРЕСА_6.

Після отримання квартири по вул. Михайлівський, ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 30 листопада 2002 року продав зазначену квартиру, а частку отриманих грошей у розмірі 22000 грн. передав ОСОБА_3, після чого він знов зареєструвався за адресою: АДРЕСА_8.

Зазначені обставини підтверджуються змістом договору купівлі-продажу, а також заявою ОСОБА_6 до відділу внутрішніх справ щодо реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Крім того, факт проживання ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_6 підтверджується листом директора Територіального центру обслуговування пенсіонерів та самотніх непрацездатних громадян Малиновського району м. Одеси від 17 січня 2007 року, листом Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста ОСОБА_7 від 09 січня 2007 року та повідомленням Пятого поштового відділення Малиновського району міста Одеси від 09 січня 2007 року, з яких вбачається, що ОСОБА_6 отримував соціальні пільги, пенсійне забезпечення та поштову кореспонденцію за місцем знаходження спірної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_7 спірну квартиру, тобто фактично квартира була повернута первісному власникові.

При цьому між сторонами була досягнута домовленість, що після отримання та розподілу виручених коштів від продажу квартири АДРЕСА_7, ОСОБА_3 виконає необхідні дії щодо зняття з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, та сторони будуть проживати, як жили до шлюбу.

Викладені обставини та факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 22000 грн. були засвідчені розпискою від 16 травня 2003 року, яка містить підписи обох сторін.

Відповідно до заповіту від 24 вересня 2004 року, ОСОБА_6 усе своє майно, що належатиме йому на момент смерті, заповів ОСОБА_4.

16 лютого 2006 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 047994, актовий запис за № 1705.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до якої входила спірна квартира та банківській вклад.

Таким чином, судом було встановлено, що спірна квартира первісно знаходилась у власності ОСОБА_6 на підставі приватизації, після чого власником була відчужена на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, яка в подальшому згідно оспорюваного правочину відчужила майно первісному власнику. Протягом всього періоду постійно за вказаною адресою проживав лише померлий ОСОБА_6, отримував пошту за цією адресою, звертався до соціальних служб та медичних закладів, виходячи з даної адреси проживання.

Судом також було встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить домоволодіння № 137 по Дальницькому шосе у м. Одесі, в якому вона за час життя ОСОБА_6 постійно проживала.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.04.2013 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.12.2012 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про визнання фіктивним розірвання шлюбу, визнання договору дарування та заповіту недійсними скасовано, та в цій частині постановлено нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволені частково, а саме визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_9 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6; визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, яким він заповів усе належне йому майно ОСОБА_4.

ОСОБА_4 оскаржив зазначене рішення до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.04.2013 року було скасовано та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В мотивувальній частині цієї ухвали суд зазначив, що апеляційний суд не зясував та не мотивував у рішенні чи є позивачі тими особами, яким надано право на оспорювання цих угод з підстав, передбачених ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р.) та ч. 1 ст. 225 ЦК України.

В подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_9 про визнання договору дарування від 24.12.2002 року та заповіту від 24.09.2004 року недійсними відмовити».

В ухвалі апеляційного суду зазначено, що згідно п. 25 розяснень Верховного Суду України «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ» та відповідно до розяснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», визнання угоди недійсною може мати місце й після смерті громадянина, який був її учасником, у тому числі з підстав, передбачених ст. 55 ЦК. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Позивачі не віднесені до кола осіб, які визначені у п. 25 розяснень Верховного Суду України. Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачам не надано право оспорювати оскаржений договір дарування на підставі ст. 55 ЦК УРСР.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які стверджували, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 останні 10 років до смерті ОСОБА_6 проживали як чоловік та дружина АДРЕСА_10, оскільки вони спростовуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.12.2012 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

У відповідності до вимог ст.ст. 1216, 1217, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як вже було встановлено судом, після смерті ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

В спадковій справі, заведеній 23.03.2006 року державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, наявна копія ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16.08.2006 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання факту шлюбних відносин та визнання права на обовязкову частку у спадщині, якою заборонено Пятій Одеській державній нотаріальній конторі видавати ОСОБА_4 та іншим юридичним та фізичним особам свідоцтво про право власності на спадщину та інші правовстановлюючі документи, повязані з прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого 16.02.2006 року.

Також у спадковій справі є ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2007 року у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту шлюбних відносин, заінтересована особа - ОСОБА_4 про заборону Пятій Одеській державній нотаріальній конторі видавати ОСОБА_4 та іншим юридичним та фізичним особам свідоцтво про право власності на спадщину та інші правовстановлюючі документи, повязані з прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_6, на якій є штамп Пятої Одеської державної нотаріальної контори про її отримання.

Як пояснювала Державний нотаріус Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 у запереченнях, поданих на позовну заяву ОСОБА_3, 11.04.2014 року до Пятої Одеської державної нотаріальної контори звернулася представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_14, по оформленню спадкових справ на майно померлого ОСОБА_6.

Представником ОСОБА_4 - ОСОБА_13 було надано документи, а саме: копія рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року, копія рішення апеляційного суду Одеської області від 16.04.2013 року, копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 року, копія ухвали апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року, заповіт, складений ОСОБА_6 на імя ОСОБА_4, та вона наполягала видати дублікат правовстановлюючого документу на спадкову квартиру АДРЕСА_1, оригінал якого знаходиться на зберіганні в Пятій Одеській державній нотаріальній конторі, та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру та грошові внески на імя ОСОБА_6. Представник пояснював, що видача дублікату правовстановлюючого документу на спадкову квартиру необхідно у звязку з втратою цього документу колишньою дружиною ОСОБА_6 ОСОБА_3.

Відповідно п. 1 глави 3, п. 4 глави 4, п.п. 1.1.-1.2 п. 1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей за винятком довіреностей, які посвідчено уповноваженими органами. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. У разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту).

В матеріалах спадкової справи наявна копія довіреності, виданої 13.07.2012 року ОСОБА_4 на представництво його інтересів ОСОБА_13, посвідченої ОСОБА_14Б -, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, з повноваженнями по оформленню спадкових справ на майно, в якій вказано, що остання має право замовляти, одержувати та подавати від його імені довідки, витяги (в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав, документи, включаючи заяви, в разі необхідності отримувати дублікати документів, отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, зареєструвати свідоцтво про право на спадщину в бюро технічної інвентаризації або інших реєструючих органах та ін..)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що представник ОСОБА_6 ОСОБА_13 правомірно звернулася до нотаріуса із заявою про видачу ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, померлого 16.02.2006 року.

02.02.2015 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_13 отримала дублікат договору дарування від 24.12.2002 року, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Посилання ОСОБА_3 на той факт, що дублікат договору дарування, на підставі якого 02.02.2015 року та 11.08.2016 року були видані свідоцтва про право на спадщину, не був зареєстрований у встановленому законом порядку, не може слугувати підставою для визнання його недійсним, оскільки ОСОБА_6, якому була подарована спірна квартира та який був її власником, на час видачі дублікату помер і не міг його зареєструвати, оскільки його цивільна правоздатність припинилася, а реєстрація іншими особами такого документу законодавством не передбачена.

Відповідно до глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та після перевірки факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, наявності підстав до закликання спадкування, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом строк, складу спадкового майна, та після перевірки відсутності заборони або арешту спадкового майна, державним нотаріусом 02.02.2015 року сформовано ОСОБА_11 про реєстрацію в спадковому реєстрі на грошові кошти.

02.02.2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади.

10.03.2015 року, перед видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, державним нотаріусом сформовано ОСОБА_11 з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів № 89195279, за результатами пошуку виявлено обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний № обтяження 3478058, яке зареєстровано 18.07.2006 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17.07.2006 року на квартиру АДРЕСА_11.

11.03.2015 року на адресу спадкоємця ОСОБА_4 направлено інформаційний лист, щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки наявний арешт, та рекомендовано вирішити питання щодо зняття арешту на спадкове майно.

11.08.2015 року, перед видачею свідоцтва на спадщину на нерухоме майно було здійснено перевірку цього спадкового майна, та отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 42073527 за параметрами запиту: права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру під № 12-б будинку № 56 по вул. Степовій м. Одеси, та отримано відомості щодо відсутності відомостей параметру запиту, щодо арешту, накладеного на нерухоме майно, за реєстраційним номером обтяження 3478058 наявна інформація, та зроблена відмітка про перенесення запису додержавного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про обтяження 10480452 з датою перенесення: 20.07.2015 року, що означає, що запис було перенесено для погашення, та вбачається стан обтяження «погашено», ця інформація є доступною тільки для нотаріуса і роздрукуванню не підлягає, відомості з державного реєстру іпотек відсутні.

11.08.2015 року на імя ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру під № 12-б будинку № 56 по вул. Степовій м. Одеси.

Що стосується вимог ОСОБА_3 щодо визнання за нею права на обовязкову частку у спадщині, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у їх задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним та розширеного тлумачення не підлягає.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ті обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року встановлено, що «сторони після розірвання шлюбу разом не проживали. Позивачка зазначає, що спірна квартира була маленька, сира та темна, називала її «трущобою». Позивачі після розірвання шлюбу почали проживати в будинку ОСОБА_3 за адресою вул. Дальницьке шосе, 127 в м. Одесі. ОСОБА_6 продовжував проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2. З урахуванням вказаних обставин та інших доказів, які були досліджені судом першої інстанції з дотриманням ст. 60 ЦПК України, встановлено, що після розірвання шлюбу позивачі та ОСОБА_6 не проживали однією сімєю».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 не має права на обовязкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6.

Оскільки позивач ОСОБА_3 не є спадкоємцем, рішеннями судів за нею не визнано право на спадкування, право власності, на момент відкриття спадщини вона була розлучена, вдовою не рахується, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що видача відповідачем - Пятою Одеською державною нотаріальною конторою позивачу ОСОБА_4 02.02.2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові вклади та 11.08.2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно не порушує прав позивачки ОСОБА_3.

Що стосується вимог ОСОБА_4 в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою № 12-б по вул. Степовій, 56 в м. Одесі, то колегія суддів в цій частині також погоджується з рішенням суду з наступних підстав.

Як вже було встановлено судом ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_12, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.08.2015 року.

ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_4 в користуванні власністю, що підтверджується відповіддю Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 10.09.2015 року.

Згідно довідки Ф-1 № 718 дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» від 12.05.2016 року ОСОБА_3 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 06.05.1998 року, але в зазначеній квартирі не проживала, а проживала в своєму будинку по вулиці Дальницьке шосе, 137 в м. Одесі, це підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.03.2008 року, в якій зазначено: «Крім того, всупереч твердженням ОСОБА_3, остання мала домоволодіння на праві приватної власності по Дальницькому шосе, 137 і за час життя ОСОБА_6 постійно там проживала».

Також вказане підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року, якою встановлено: «Сторони після розірвання шлюбу разом не проживали. Позивачка зазначає, що спірна квартира була маленька, сира та темна, називала її «трущобою». Позивачі після розірвання шлюбу почали проживати в будинку ОСОБА_3 за адресою вул. Дальницьке шосе, 137 в м. Одесі. ОСОБА_6 продовжував проживати в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Крім того факт, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі підтверджується актом дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» від 10.09.2015 року.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п.п. 33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільний вибір місця проживання, сама по собі наявність реєстрації у відповідача не є підставою для права користування цим жилим приміщенням.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4 у розмірі 2906,7 грн., оскільки ці витрати документально підтверджені та були витрачені на дорогу до неодноразових судових засідань у м. Одесу.

Стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 1000 грн. також, на думку колегії суддів, є обґрунтованим, оскільки внаслідок дій ОСОБА_3 він тривалий час знаходився у стресовому стані, змушений захищати свої інтереси в судах замість того, щоб вести звичайний спосіб життя, постійно відчуває хвилювання та стурбованість, що призвело до погіршення його фізичного та емоційного стану.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сімї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості.

Що стосується вимог ОСОБА_4 про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції обґрунтовано залишив їх без задоволення, оскільки відповідачем не було надано належних доказів розрахунку нормочасу послуг правової допомоги та з чого вони складаються.

Також суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення матеріальних збитків, які повязані із забезпеченням позовів з урахуванням суми індексу інфляції, оскільки відповідно до ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

У даному випадку грошові кошти, про які заявляє позивач, є спадщиною, яка має за своєю природою разовий характер.

Таким чином, ці кошти не підлягають індексації, яка в даному випадку не може вважатися матеріальними збитками, тому суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_4 у задоволенні зазначених вимог

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_15

ОСОБА_16

ОСОБА_2