УхвалА

іменем україни

30 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні майном, вселення; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Галицький районний відділ у м. Львові головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, виселення; за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог посилаючись на те, що з 1999 року він з ОСОБА_5 проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 2 березні 2002 року вони офіційно зареєстрували шлюб.

Позивач указував про те, що 19 квітня 2000 року в період їх спільного проживання ними на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 (до укладення шлюбу ОСОБА_5), у якій він постійно приживає. 25 грудня 2014 року рішенням суду їх шлюб розірвано.

Зазначав про те, що 23 квітня 2015 року відповідачка поміняла замки у вищевказаній квартирі, а, отже, вона своїми діями чинить перешкоди йому в користуванні і розпорядженні майном, яке було набуте під час спільного з відповідачкою проживання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 з 1999 року по 2 березня 2002 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні вищевказаною квартирою й вселити його у спірну квартиру.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2000 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. 2 березні 2002 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. 25 грудня 2014 року рішенням суду шлюб між нею та відповідачем розірвано. Згідно з довідкою форми № 2 з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 22 квітня 2015 року у спірній квартирі прописані: вона, ОСОБА_4, та їх малолітні діти: ОСОБА_8, ОСОБА_9

Вважала, що ОСОБА_4 втратив право користування зазначеною вище квартирою, оскільки сімейні відносини між сторонами припинились. Крім того, ОСОБА_4 постійно порушував правила спільного проживання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та висилити його з вказаної квартири. 16 липня 2015 року нею подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій також просить зняти ОСОБА_4 з реєстрації зі спірної квартири.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 4 червня 2015 року об'єднано справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 в одне провадження.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Знято ОСОБА_4 з реєстрації за адресою: квартира АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволені позову ОСОБА_5 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. У решті рішення першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 й частково задовольняючи позов ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що умов і підстав для виселення відповідача позивачка не надала, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), а припинення сімейних відносин з власником житлового приміщення не позбавляє права користування ним.

Крім того, доводи касаційної скарги, в основному, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.П.Штелик