Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення зобов'язань за кредитно-заставним договором та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 05 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним вище позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - орган опіки та піклування Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області, про припинення зобов'язань за кредитно-заставним договором та витребування майна із чужого незаконного володіння.

У подальшому, в зв'язку з набуттям повної цивільної дієздатності ОСОБА_3, останній звернувся до суду з уточненим позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитно-заставного договору від 17 липня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало його батькові - ОСОБА_5 споживчий кредит у розмірі 30 907,36 доларів США строком користування до 16 липня 2013 року. Вказаний кредитно-заставний договір був забезпечений заставою автомобіля Tоyоtа Cамry, який належав ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після смерті позичальника спадкоємці першої черги: дружина - ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 та мати померлого - ОСОБА_6 звернулися до Білокуракинської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 06 жовтня 2010 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємці: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 успадкували вищевказаний автомобіль у ⅓ частці кожний. 06 жовтня 2010 року спадкоємці уклали договір про розподіл спадкового майна, відповідно до умов якого у власність ОСОБА_3 перейшло ⅔ частини автомобіля. 23 грудня 2010 року за місцем мешкання спадкоємця померлого ОСОБА_5 прибули представники ПАТ КБ «ПриватБанк», склали акт прийому в заклад автомобіля та відібрали вищевказаний автомобіль без відповідних підстав та згоди власника. Оскільки банк не пред'явив у строки, визначені частинами 2, 3 ст. 1281 ЦК України, свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, то він позбавлений права вимагати повернення автомобіля або сплати коштів.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором спадкоємцями ОСОБА_5 припиненими, а відповідача таким, що позбавився права вимоги; витребувати у ПАТ КБ «ПриватБанк» із чужого незаконного володіння легковий автомобіль та повернути його позивачу; зняти заборону на відчуження автомобіля.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року, позов задоволено. Визнано вимоги кредитодавця - ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором спадкоємцями: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які прийняли спадщину за законом після смерті позичальника ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, припиненими, а ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що позбавився права вимоги. Витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» із чужого незаконного володіння автомобіль Tоyоtа Cамry та повернуто ОСОБА_3. Знято заборону на відчуження, зареєстровану у відділенні реєстраційно-екзаменаційної роботи м. Старобільськ Управління Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, транспортного засобу - легкового автомобіля Tоyоtа Cамry на підставі кредитно-заставного договору.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банк не пред'явив у строки, визначені частинами 2, 3 ст. 1281 ЦК України, свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, а тому він позбавлений права вимоги.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 30 907,36 доларів США строком до 16 липня 2013 року. Вказаний договір був забезпечений заставою автомобіля Tоyоtа Cамry, який належав позичальнику на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

06 жовтня 2010 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого, з урахуванням договору між спадкоємцями про розподіл спадкового майна, спадщину у вигляді ⅔ частин вказаного автомобіля отримав ОСОБА_3.

23 грудня 2010 року згідно акта, складеного працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк», вказаний автомобіль був переданий ОСОБА_4 під заставу банку у зв'язку зі смертю її чоловіка - ОСОБА_5 та наявності заборгованості за договором від 17 липня 2008 року у розмірі 3 531 доларів США.

За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою i у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини, визначений ст. 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором застави входять до складу спадщини.

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав i не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 593 ЦК України та ст. 28 Закону України «Про заставу» передбачено підстави припинення застави, однак такої підстави, як смерть заставодавця, положення зазначених норм не містять.

У разі переходу права власності на предмет застави від заставодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, застава є дійсною для набувача відповідного майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна заставою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет застави, набуває статус заставодавця i має всі його права i несе всі його обов'язки за заставним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет застави.

Якщо право власності на предмет застави переходить до спадкоємця фізичної особи - заставодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед заставодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги заставодержателем в межах вартості предмета застави.

Таким чином, якщо боржник та заставодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця, в разі порушення боржником своїх зобов'язань, переходять обов'язки заставодавця у межах вартості предмета застави.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивiльно-правовi норми слід дійти висновку про те, що правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет застави. Строк, в межах якого заставодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет застави, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України - Позовна давність).

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 березня 2016 року № 6-1286цс15.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_5 був позичальником та заставодавцем за кредитно-заставним договором зі строком повернення кредиту до 16 липня 2013 року, тобто одночасно виступав і боржником, i заставодавцем. У зв'язку з його смертю відкрилася спадщина, яку прийняв, зокрема ОСОБА_3, перебравши на себе обов'язки заставодавця в межах вартості предмета застави. Однак звернення стягнення на предмет застави є можливим лише за умови, якщо зобов'язання боржником було порушене.

Отже, в цьому разі ст. 1281 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується.

Установлено, що 23 грудня 2010 року банком за актом прийому-передачі отримано в заклад майно (вказаний вище автомобіль) у зв'язку з наявною заборгованістю в розмірі 3 531 доларів США.

Крім того, у п. 13.11 кредитно-заставного договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Проте, суди попередніх інстанцій не встановили початок та закінчення строку позовної давності з урахуванням п. 13.11 кредитно-заставного договору про збільшення строку позовної давності до 5 років, та також період звернення банку до суду із позовом до спадкоємців про звернення стягнення на предмет застави.

За таких обставин із загальним висновком судів першої та апеляційної щодо наявності в даному випадку підстав для припинення заставних зобов'язань погодитися не можна.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не вирішили справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а тому дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 05 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська