АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/933/16-ц
Провадження № 22-ц/792/2018/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю представників відповідача,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Старокривинського будинку-інтернату для осіб похилого віку та інвалідів Хмельницької області, Хмельницької обласної ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 сільська рада Славутського району Хмельницької області, про визнання наймачем житлового будинку та визнання права користування житловим будинком за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року, звертаючись до суду з цим позовом до відповідачів, позивачі вказували, що житловий будинок № 76А по вул. Перемоги (колишня вул. Леніна) в с. Старий Кривин Славутського району належить територіальній громаді сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Хмельницької обласної ради на праві спільної сумісної власності і знаходиться на балансі та оперативному управлінні Старокривинського будинку-інтернату.

У цьому будинку ОСОБА_1 фактично проживає з дня його заселення, у ньому ж зареєстрована. Її батько ОСОБА_4, будучи головним лікарем Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів, керував будівництвом будинку і з самого початку був його наймачем. В будинку проживали і були зареєстровані крім ОСОБА_4, також його дружина ОСОБА_5, позивачка, а також її брат по матері ОСОБА_6, який вибув з місця проживання і знятий з реєстрації в березні 2013 року. Після смерті ОСОБА_4 05.04.2013 року, наймачем фактично залишилась позивачка ОСОБА_1, оскільки дружина померлого з 07.03.2013 року переселилася в інше житло, знявшись з реєстраційного обліку і таким чином втратила право користування.

Після укладення шлюбу між позивачами 07.10.2007 року ОСОБА_2 також проживає в цьому будинку без реєстрації.

Так як договір найму не розривався, позивачка є членом сімї наймача, все життя проживала в будинку і не вибувала з нього, то на підставі ст. 107 ЖК Української РСР має усі права та обовязки наймача будинку, в тому числі право на вселення свого чоловіка, позивача ОСОБА_2

Позивачі зверталися до будинку-інтернату із заявою про укладення письмового договору найму будинку та з проханням надати згоду на користування та реєстрацію в будинку ОСОБА_2, на що отримали відмову.

Тому, уточнивши вимоги, остаточно ОСОБА_1, посилаючись на ст. 106 ЖК, просила визнати її наймачем житлового будинку по вул. Перемоги, 76 а в с. Старий Кривин Славутського району загальною площею 166,9 кв.м, який входить до складу майнового комплексу Старокривинського будинку-інтернату для осіб похилого віку та інвалідів, а ОСОБА_2 просив визнати за ним як за членом сімї наймача, право користування вказаним житловим будинком.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 05 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального права за неповно зясованих обставин справи, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вважають хибним висновок суду першої інстанції, що ордер на вселення батькові позивачки та їй особисто не видавався, тому відсутня підстава для визнання її наймачем житлового будинку. Відсутність ордеру на вселення ОСОБА_4 разом з сімєю у спірний будинок не свідчить, що він вселився самоправно, крім того, обовязок зберігати ордер покладається на наймодавця. Суд не дав належної оцінки згоді Хмельницької обласної ради на приватизацію спірного будинку та помилково поставив під сумнів законність реєстрації ОСОБА_1 у спірному будинку.

В засіданні апеляційного суду представники відповідачів просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року житловий будинок загальною площею 166,9 кв.м входить до складу цілісного майнового комплексу по вул. Перемоги, 76 А (колишня вул. Леніна) в с. Старий Кривин Славутського району Хмельницької області, що належить територіальній громаді сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Хмельницької обласної ради на праві спільної сумісної власності і знаходиться на балансі та оперативному управлінні Старокривинського будинку-інтернату для осіб похилого віку та інвалідів.

Відповідно до інвентарної картки обліку основних засобів житловий будинок введений в експлуатацію в грудні 1994 року.

У вказаний будинок вселився без достатніх правових підстав батько позивачки ОСОБА_4 з сімєю, останній з 16.01.1992 року перебував на посаді головного лікаря будинку-інтернату. В будинку крім нього також проживали його дружина ОСОБА_5, позивачка, а також її брат по матері ОСОБА_6, який вибув з місця проживання і знятий з реєстрації в березні 2013 року.

24.10.2005 року ОСОБА_4 звільнено з посади головного лікаря будинку-інтернату на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, 05.04.2013 року він помер.

На цей час у вказаному будинку проживає та зареєстрована позивачка ОСОБА_1, а також її малолітній син.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_1 07.10.2007 року її чоловік ОСОБА_2 також проживає в цьому будинку без реєстрації.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ордер на вселення батькові позивачки та їй особисто не видавався, тому відсутня підстава для визнання її наймачем житлового будинку, а відтак, нема підстав для визнання за ОСОБА_2 як членом сімї наймача права користування житлом.

Доводи апеляційної скарги про набуття ОСОБА_1 прав наймача щодо спірного будинку є безпідставними.

Так, згідно з п.1.5 Положення про ОСОБА_3 будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів цей будинок-інтернат є правонаступником Старокривинського будинку-інтернату для ветеранів війни і праці, Міжгосподарського будинку-інтернату загального профілю для престарілих і інвалідів, Старокривинського будинку-інтернату для одиноких престарілих.

Відповідно до п.1.6. цього Положення ОСОБА_3 будинок-інтернат є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни і праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

За змістом ст. 1 Закону України "Про житловий фонд соціального призначення" житловий фонд соціального призначення складає сукупність соціального житла, що надається громадянам України, які відповідно до закону потребують соціального захисту; до переліку соціального житла входять спеціалізовані будинки для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів - установи соціального обслуговування, які крім приміщень для проживання включають комплекс служб соціально-побутового призначення та медичного обслуговування.

Згідно з ч.5 ст. 21 Закону України "Про житловий фонд соціального призначення" інвалідам та людям похилого віку за їх згодою може бути надана за договором найму квартира або садибний (одноквартирний) жилий будинок з житлового фонду соціального призначення чи приміщення у спеціалізованому будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів.

Виходячи зі змісту наведених норм права, Положення про ОСОБА_3 будинок-інтернат, спірний житловий будинок як складова частина цілісного майнового комплексу будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів відноситься до житлового фонду соціального призначення і має використовуватися виключно для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни і праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

Порядок та підстави надання жилого приміщення у спеціалізованому будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів регулюється нормами не Житлового Кодексу Української РСР, а Закону України "Про житловий фонд соціального призначення".

Позивачі не відносяться до категорій громадян, що мають право на отримання жилого приміщення у спеціалізованому будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів.

Батько позивачки ОСОБА_4 за свого життя також не відносився до категорій громадян, що мають право на отримання жилого приміщення у таких спеціалізованих будинках, відтак користувався спірним жилим приміщенням без достатніх правових підстав.

Отже, з врахуванням наведеного, відсутні правові і фактичні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання її наймачем житлового будинку та визнання за ОСОБА_2 права користування вказаним житловим будинком.

Суд першої інстанції помилково вказав про належність спірного житлового будинку до комунального житлового фонду, проте це не вплинуло на правильність висновків суду щодо безпідставності заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про наявність погодження приватизації спірного будинку батькові позивачки є безпідставними, оскільки відповідний лист за підписом заступника голови Хмельницької обласної ради не має правового значення.

Посилання апелянта на неналежну оцінку судом реєстрації ОСОБА_1 у спірному будинку також є безпідставним, оскільки факт реєстрації її місця проживання не підтверджує її право на користування цим будинком.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча (підпис) Судді (підписи)

З оригіналом згідно //

суддя апеляційного суду Л.М. Грох

_______________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: ОСОБА_7 Провадження № 22-ц/792/2018/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 2