АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-796/9813/2016 Головуючий у 1 інстанції : Демидовська А.І.
Доповідач: Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Шиманського В.Й., Кабанченко О.А.

при секретарі: Перетятько А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 в її інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, 19 квітня2002 року народження до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4. ОСОБА_5, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання іпотечного договору недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки звернулась до суду з вищеназваним позовом, який обґрунтовувала тим, що її чоловіком 28 березня 2007 року був взятий кредит у відповідача. В якості забезпечення виконання зобов'язання, 28 березня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку нею переданий будинок АДРЕСА_1. На час укладення договору у вказаному будинку проживала їх неповнолітня донька ОСОБА_2. Посилаючись на те, що при укладенні договору іпотеки не була отримана згода органу опіки та піклування в порушення вимог Закону , позивачка просила визнати вказаний договір іпотеки недійсним. Також просила суд встановити факт проживання у вказаному будинку неповнолітньої дитини.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання іпотечного договору недійсним - відмовлено.

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання іпотечного договору недійсним - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її матір'ю ОСОБА_1 станом на 28.03.2007 року за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», посвідчений 28.03.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 1503, відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м, житловою площею 154,0 кв.м, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,1008 га, призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій просили про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В скарзі посилались на не доведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, та на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд не врахував правові висновки Верховного Суду України, відповідно до яких, сам факт проживання неповнолітньої дитини в іпотечному майні на момент його передачі не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, в разі якщо внаслідок недобросовісної поведінки батьків дитини іпотеко держатель не знав та не міг знати про майнові права дитини на передане в іпотеку майно. В даній справі при передачі майна в іпотеку батьки повідомили, що неповнолітня дитина забезпечена житлом, навіть вказали його адресу. Неповнолітня дитина не була зареєстрована в спірному будинку. Під час відчуження спірного будинку в 2015 році позивачка також в нотаріально-посвідченому договорі зазначала, що у третіх осіб, в тому числі і в її неповнолітньої дочки відсутні будь-які права на будинок, а тому висновок суду про існування майнових прав на будинок у неповнолітньої дитини на момент укладення договору іпотеки є недоведеним та спростовується наявними в справі доказами.

В апеляційному суді представник Банку доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник, а також треті особи до апеляційного суду не з'явились.

Представник позивача направив до апеляційного суду свої заперечення проти доводів скарги та просив відкласти розгляд справи, через неможливість прибути до суду через сімейні обставини.

Представник ОСОБА_5 також просив про відкладення розгляду справи.

З урахуванням того, що до клопотань про відкладення розгляду справи не були долучені будь-які докази на підтвердження поважності причин неявки до апеляційного суду, а також з врахуванням того, що представник позивача подав апеляційному суду свої письмові заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність законних підстав для відкладення розгляду справи в апеляційному суді, явка до якого не є обов'язковою.

Представник органу опіки та піклування просив розглянути справу в їх відсутності та залишити рішення районного суду без змін з урахуванням інтересів дитини.

В письмових запереченнях представник позивача просив рішення суду залишити без змін з огляду на доведеність в районному суді факту наявності майнових прав на предмет іпотеки в неповнолітньої дитини, а тому укладення такого договору без згоди органу опіки та піклування суперечить закону та є підставою для визнання його недійсним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки в 2007 році неповнолітня ОСОБА_2, 2002 року народження фактично проживала в буд АДРЕСА_1. Договір іпотеки було укладено з порушенням прав неповнолітньої дитини, оскільки предмет іпотеки є єдиним місцем її проживання , а тому вказаний договір на підставі ч.6 ст. 203 ЦК України є недійсним, так як укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Колегія суддів з такими висновками районного суду погодитись не може, так як суд зробив його з порушенням норм матеріального та процесуального права, ті обставини справи. які суд вважав встановленими є недоведеними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебували:

житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м, житловою площею 154,0 кв.м, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2, виданого 05.06.2002 року Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 465 від 12.04.2002 року та зареєстрованого 07.06.2002 року КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за реєстровим №7191 і записаного у реєстрову книгу за № Д. 192-173;

земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,1008 га, призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, - на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Київською міською радою 13.11.2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72-2-00778.

28.03.2007 року в рахунок забезпечення зобов'язань третьої особи ОСОБА_3 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719 від 28.03.2007 року ОСОБА_1 уклала з Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 1503, відповідно до якого предметом іпотеки стали зазначені житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається із записів у будинковій книзі, на час укладання вказаного правочину офіційно у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, були зареєстровані ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4. Це ж підтверджується і відмітками у паспортах ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Відповідно до п. 1.6 договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, банк, перевіряючи твердження іпотекодавця, отримав від позивачки та її чоловіка письмову заяву, в якій вони повідомили, що їх неповнолітня дочка ОСОБА_2 забезпечена житлом в іншому місці за адресою: АДРЕСА_2.

Спірний іпотечний договір вже був раніше визнаний у судовому порядку недійсним на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.11.2014 року.

Після того, як вказане рішення суду набрало законної сили, ОСОБА_1 26.12.2014 року продала за договорами купівлі-продажу житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_6, який, в свою чергу, продав їх 12.05.2015 року теж за договорами купівлі-продажу ОСОБА_5.

У подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20.11.2014 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в процесі якого позов було залишено без розгляду.

За наслідками вказаного судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,1008 га. Зазначене вбачається з копії ухвали Солом'янського районного суду м. Києва про відкриття провадження від 18.09.2015 року, копію якої додаю до даної позовної заяви.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24.11.2015 року, яке на даний час не набрало законної сили, позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності задоволено; в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719 від 28.03.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, в розмірі 14 000 600 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок, позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м, житловою площею 154,0 кв.м, по АДРЕСА_1, вартістю 10 775 000 грн., та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,1008 га по АДРЕСА_1, вартістю 3 225 600 грн.; стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 60, 212, 214, 215 ЦПК України, вказаним обставинам та доказам не дав належної правової оцінки, та дійшов безпідставного висновку про доведеність заявлених позовних вимог.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що укладаючи договір іпотеки, позивачка через свою необізнаність не повідомила, що її неповнолітня дитина проживає в спірному будинку і іншого житла не має .

Такий висновок суду є припущенням, яке не може бути покладено в основу рішення суду.

На момент укладення іпотечного договору, до матеріалів нотаріальної справи ОСОБА_1 було надано реєстраційну книгу щодо реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 двох осіб - ОСОБА_1 та її старшої доньки ОСОБА_4

Крім того, на момент укладення іпотечного договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали ПАТ «Укрсоцбанк» письмову заяву від 28.03.2007 р., в якій зазначили про те, що їх діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, з урахуванням наданих документів на момент укладення спірного договору, ОСОБА_1 свідомо надала інформацію, що в будинку, який передано в іпотеку не має зареєстрованих та проживаючих малолітніх дітей. Доводи ОСОБА_1 про те, що вона була юридично неграмотною та необізнана в наданні документів нотаріусу є неправдивими та спростовуються документами, наданими нотаріусу та банку, на яких є підпис позивача.

Обґрунтування суду, що відповідна заява не може бути гарантом укладення іпотечного договору, оскільки відсутня в матеріалах нотаріальної справи, не ґрунтується на нормах закону.

Нотаріус, з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей на користування житловим будинком вимагає подачі йому довідки про склад сім'ї житлово- експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Інших документів, які мали б бути витребувані нотаріусом не передбачено.

Саме подана реєстраційна книга щодо реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 двох осіб - ОСОБА_1 та її старшої доньки ОСОБА_4 була підставою того, що на нерухоме майно відсутні права інших малолітніх осіб.

Відповідно до численних правових висновків Верховного суду України від 06.04.2016 р. у справі №6-589цс16, від 11.05.2016 р. у справі №6- 806ц16, викладених в постановах, прийнятих судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, в яких визначено, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття З ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Отже, Верховний суд України надав правовий висновок, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

При цьому висновок, про проживання в спірному будинку неповнолітньої дитини на час укладення договору, суд зробив лише на підставі пояснень позивачки та показів свідків, які є її друзями та записам в особовій справі, медичній документації дитини, в якій місце проживання дитини зазначається зі слів батьків, які є зацікавленими в задоволенні позову про встановлення факту та визнання недійсним договору іпотеки.

При цьому суд не оцінив критично такі докази з урахуванням того, що укладаючи договір іпотеки позивачка та її чоловік письмово повідомили банк, що їх неповнолітня дитина має інше житло, не проживає в спірному будинку, тобто не має жодних майнових прав на предмет іпотеки.

З огляду на те, що батьки неповнолітньої в 2007 році не вважали спірний будинок місцем проживання своєї неповнолітньої дитини, про що письмово зазначали при укладенні договору іпотеки, а змінили свої пояснення лише в 2016 році, коли звернулись з даним позовом до суду, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня дитина в 2007 році мала майнові права на будинок АДРЕСА_1.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивачем не було доведено, що неповнолітня ОСОБА_2 мала майнові права на Предметом Іпотеки, в березні 2007 року , колегія суддів приходить до висновку, що правові підстави для визнання недійсним вказаного договору, через порушення прав неповнолітньої дитини відсутні.

Та обставина, що в 2014 році позивачкою укладений договір користування з новими власниками спірним будинком, не свідчить про порушення прав неповнолітньої дитини на момент укладення договору іпотеки. Продаж позивачем в 2014 році спірного будинку додатково свідчить про недобросовісність власника майна, яке передавалось в іпотеку.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки га піклування. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові ВСУ від 22 червня 2016 року в справі № 6-11024 цс 16.

Посилання представника позивача на те, що на даний час дитина не має іншого житла, а будинок в якому проживала дитина на момент укладання договору іпотеки є непридатним для проживання, колегія суддів не приймає з огляду на те, що обов'язок забезпечити дитині нормальні умови для існування покладено на її батьків. Та обставина , що з моменту укладення іпотечного договору до теперішнього часу змінились обставини, та у батьків дитини відсутнє інше житло, не має правового значення для вирішення вимог про визнання недійсним правочину, який був укладений в 2007 році. Посилання представників позивача на те, що будинок, який позивачка зазначала в своїй заяві під час укладення договору іпотеки, як місце проживання дочки не належить на праві власності батькам дитини, колегія також не приймає, з огляду на те, що в акті обстеження вказаного будинку, про його непридатність для проживання зазначено, що будинок належить батьку дитини. В матеріалах справи містяться фото вказаного будинку з яких вбачається, що після завершення ремонту, в ньому може бути забезпечена можливість для проживання неповнолітньої дитини, та захищено право на житло останньої. Також колегія суддів враховує, що через поведінку позивача в даній справі, неповнолітня дитина зараз проживає в чужій власності на підставі договору про тимчасове користування. Відповідно , належним чином виконуючи свої батьківські обов'язки позивачка зобов'язана забезпечити житло своїй дитині, в тому числі і шляхом укладення договорів про тимчасове користування, якщо вона свого власного житла не має. В протилежному випадку, як вже зазначалось вище, органи опіки та піклування повинні будуть вжити адекватних заходів для захисту прав неповнолітньої дитини.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року в частині задоволених вимог має бути скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову на підставі ст. 309 ЦПК України, так як недоведені ті обставини, які суд вважав встановленими, суд припустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 88 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з позивача по справі судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги в сумі 1212 грн. 64 коп.(платіжне доручення т.2а.с. 44)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 , 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання іпотечного договору недійсним - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 1212 грн. 64 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: