АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 636/2623/14-ц Головуючий суддя І інстанції Панаід І.В.
Провадження № 22-ц/790/6079/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «земельні правовідносини»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Дмитренко А.Ю., Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 травня 2015 року по справі за позовом Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Чугуївської міської ради Харківської області до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку та записів про їх державну реєстрацію недійсними, повернення земельної ділянки, -

встановила:

У липні 2014 року Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Чугуївської міської ради Харківської області з позовом, мотивуючи який зазначив, що від 29 січня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов останній набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: м. Чугуїв Харківської області, вул. Рєпіна, 19а та яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності серії ІІ-ХР № 10842, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 192/20 від 16 грудня 1999 року. За договором купівлі-продажу від 31 липня 2010 року право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2, якому 22 жовтня 2010 року Чугуївською міською радою Харківської області було видано державний акт серії ЯЛ № 095708 від

Посилаючись на те, що рішення № 192/20 від 16 грудня 1999 року про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області не приймалося, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 29 січня 2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є нікчемним, Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області просив визнати державний акт на право власності на землю серії ІІ-ХР № 108420 від 30 грудня 1999 року, виданий на імя ОСОБА_3, перереєстрований 28 липня 2010 року на ОСОБА_4 за № 20001, державний акт на право власності серії ЯЛ № 095708 від 22 жовтня 2010 року, виданий на імя ОСОБА_2 недійсними, визнати недійсними записи про державну реєстрацію вказаних державних актів, зобовязати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0, 1000 га державі в особі Чугуївської міської ради Харківської області у придатному для використання стані.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харковської області від 20 травня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсними Державний акт серії ІІ-ХР № 108420 від 30.12.1999 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 (перереєстрований на ОСОБА_4 28.07.2010 року за № 20001) та державний акт серії ЯЛ № 095708 від 22 жовтня 2010 року, виданий на імя ОСОБА_2, на право приватної власності на землю, що розташована на території Чугуївської міської ради за адресою: м. Чугуїв, вул. Рєпіна, 19а. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку площею 0,1000га державі в особі Чугуївської міської ради Харківської області у придатному для використанні стані. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого прокурором позову відмовити. В обґрунтування посилалася на те, що позов було предявлено прокурором в інтересах держави після спливу позовної давності, про що було заявлено відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення, оскільки про час та місце розгляду справи ОСОБА_2 не було повідомлено належним чином.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Встановлено, що рішення про передачу земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Чугуїв Харківської області, вул. Рєпіна 19а, у власність ОСОБА_3 Чугуївською міською радою Харківської області 16 грудня 1999 року не приймалося, відбиток печатки круглої гербової печатки з текстом «виконавчий комітет Чугуївської міської ради…» у державному акті на право приватної власності на землю №108420 виконано електрофотографічним способом друку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Чугуївською міською радою Харківської області не приймалося, отже земельна ділянку вибула з володіння останньої у 1999 році поза її волею, а тому земельна ділянка має бути витребувана у її останнього власника ОСОБА_2, який придбав її у 2010 році за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом у липні 2014 року, Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області зазначив, що про порушення вимог закону дізнався лише під час проведення у січні 2014 році відповідної перевірки дотримання Держземагенством у Чугуївському районі Харківської області вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як убачається із матеріалів справи, 29 січня 2010 року за договором купівлі-продажу право власності на спірну земельну ділянку, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту ІІ-ХР № 108420 від 30 грудня 1999 року, перейшло до ОСОБА_4, який 31 липня 2010 року продав її ОСОБА_2

28 вересня 2010 року ОСОБА_2 було отримано висновок відділу Держкомзему у м. Чугуїв Харківської області про відповідність технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку у м. Чугуїв по вул. Рєпіна 19а.

Під час виготовлення технічної документації, зокрема, 15 вересня 2010 року представником Чугуївської міської ради Харківської області було підписано акт погодження меж земельної ділянки, а 29 вересня 2010 року - акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_2

21 жовтня 2010 року Чугуївською міською радою Харківської області було видано ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 095708.

Ураховуючи, що прокурор предявив позов в інтересах держави в особі Чугуївської міської ради Харківської області, остання мала та могла довідатися про порушення її права 21 жовтня 2010 року і саме з цього часу почався перебіг позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскаржуване ОСОБА_2 рішення ухвалене судом першої інстанції в порядку ст. 224 ЦПК України, тобто є заочним.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідача ОСОБА_2 жодного разу не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, оскільки судові повістки направлялися судом першої інстанції на адресу: АДРЕСА_1, в той час, коли місцем проживання ОСОБА_2 зареєстровано у встановленому законом порядку за адресою: м. Харків, вул. Вятська 43, що підтверджується копією паспорта останнього.

За таких обставин ОСОБА_2 був фактично позбавлений права на участь в судовому засіданні та відповідно зробити заяву про застосування позовної давності, що було зроблено ним у заяві про перегляд заочного рішення.

Оскільки з позовом про визнання державних актів про право власності на спірну земельну ділянку, які були видані у 1999-му та 2010 роках, Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області звернувся у липні 2010 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволення позову, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді