Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2016 Справа №607/1177/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря судового засідання І.В. Гнатенко

позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданнів м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що під час шлюбу у них з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_3, й з моменту народження спільної дитини сторін спору, усі труднощі утримання та виховання дитини несе позивачка, натомість відповідач до розірвання шлюбу, систематично вчиняв сімейні скандали, зловживав спиртними напоями і про дитину не турбувався взагалі і не брав і не бере участі у вихованні дитини. А тому позивачка вважає, що існують усі підстави до задоволення її позовних вимог.

Окрім цього позивачка просить суд змінити розмір стягуваних аліментів, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2012 року, в сторону збільшення, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 гривень щомісячно в твердій грошовій сумі на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи стягувати з дати звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Заяву мотивує тією обставиною, що первісно рішенням суду стягнено аліменти в сумі 200 гривень щомісячно, що є менше тридцяти процентів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а тому у зв'язку з із зміною матеріального становища позивачки, з відповідача слід стягувати суму в більшому розмірі, як визначила позивачка 1000 гривень щомісячно.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просять вимоги задовольнити, виходячи з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання в судове засідання з'явився, в частині вимоги про зміну розміру стягуваних аліментів позов визнав в повному обсязі. Щодо позбавлення його батьківських прав заперечив, оскільки бажає здійснювати батьківські права стосовно дитини та брати участь в її утриманні та вихованні.

Третя особа не забезпечила явку в судове засідання повноважного представника, хоча своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини:

Сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2011 року, й від даного шлюбу у сторін спору народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням суду від 18.12.2012 року у справі №1915/16962/2012, шлюб між сторонами спору було розірвано й вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини, сина ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі у розмірі 200 гривень щомісячно, починаючи з 18.10.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Цим же судовим рішенням було встановлено, що відповідач матеріально дитини не утримує, хоча спроможний та зобов'язаний забезпечити таке утримання.

Іншим рішенням суду від 08.10.2012 року у справі №607/14420/13-ц вирішено змінити прізвище дитини з ОСОБА_2 на ОСОБА_4.

Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства - за зверненням сторін, в межах заявлених ними вимог та на підставі поданих ними доказів.

Отже після розірвання шлюбу сторони спору не ведуть спільного господарства, дитина сторін спору проживає з матір'ю ОСОБА_1 по АДРЕСА_2, натомість відповідач в АДРЕСА_1.

Встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідує Тернопільський дошкільний навчальний заклад, середню групу №1. Оплату за харчування здійснює мати дитини.

Адміністрація Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні 06.05.2016 року надала довідку про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є здоровою дитиною, при відвідуванні на дому та оглядах в поліклініці хлопчика відвідує мати дитини.

11.04.2016 року Тернопільський дошкільний навчальний заклад №22 Тернопільської міської ради надав довідку, що з садочка дитину забирає мати дитини, часом дідусь чи бабуся. Батьківській збори та світкові ранки відвідує мати дитини. Батько дитини у садочок не приходить.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15.06.2016 року за №523, затверджено висновок органу опіки та піклування, згідно змісту якого вбачається, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3, 2011 року народження.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів, на підставі яких складався вищезазначений висновок вбачаються наступні обставини: зі слів позивачки, батько дитини не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться станом здоров'я сина, не піклується про його духовний та моральний розвиток.

Відповідно до інформації органів ДВС, батько дитини, відповідач ОСОБА_2, є боржником із сплати аліментів (сума боргу станом на 01.01.2016 року становить 20 709, 67 гривень).

Інформації з дошкільного навчального закладу та дитячої комунальної лікарні підтверджують той факт, що батько дитини не виявляє інтересу до навчання, виховання та здоров'я сина.

Також орган опіки та піклування зазначає, що батько дитини жодного разу не зэявився на засідання комісії, не повідомив про причини неявки та не надав жодних письмових доводів чи заперечень.

Вирішуючи спір видається необхідним зазначити наступне.

Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди є актом свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та про поновлення батьківських прав», наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Оцінюючи вищезазначені докази у їх сукупності, суд засуджує поведінку та ставлення відповідача до власної дитини сина ОСОБА_3, 2011 року народження, котрий (ОСОБА_2.) фактично ухилився від виконання батьківського обов'язку стосовно сина, одночасно відаючи належне позивачці ОСОБА_1 котра утримувала сина, виховала в дитині моральні почуття.

Відтак, суд вважає, що зважаючи на поведінку батька стосовно дитини , позбавлення батьківських прав можливо було б для ОСОБА_2 саме тим крайнім заходом, на застосування якого він справедливо заслуговує, оскільки останній фактично самоусунувся ввід виконання батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина ОСОБА_3. І конфлікт з позивачкою не є тією обставиною, що може виправдати дії відповідача.

Однак, як наголошує ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2010 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06):

«47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у

демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8

Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див.,

наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може

постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або

психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним

консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). «

Дослідивши матеріали, на підставі яких складно сам висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд не може не наголосити на тій обставині, що хоча службою у справах неповнолітніх та дітей ТМР складено два рішення від 25.03.2016 року №105 та від 08.04.2016 року за №118 про перенесення засідання комісії у зв'язку з неявкою ОСОБА_2, й надалі сам висновок від 22.04.2016 року складено також за його відсутності, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття заходів щодо здійснення виклику батька дитини сторін спору на вищеозначені засідання комісії з метою надання особистих пояснень та підтвердження їх доказами, суду не було надано.

Також органом опіки та піклування не було здійснено опитування жодного свідка, не складено ніяких психологічних та інші експертних висновків та медичних довідок, не здійснено обстеження місця проживання дитини та сторін спору, тобто допущено неповноту проведення перевірки, хоча як констатує ЄСПЛ у згадуваному вище рішенні від 18 грудня 2010 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) - «оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання».

Відтак, зважаючи на ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, відповідач з'являвся до суду та висловлювався проти позбавлення батьківських прав щодо сина, неповноті проведення перевірки органом опіки та піклування при складанні висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд наголошує на недоцільності наданому етапі розвитку стосунків сторін спору а їх спільної дитини, позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3, 2011 року народження, одночасно попередивши відповідача, що в разі продовження ухиляння від обов'язку по вихованню дитини він може бути позбавлений батьківських прав.

Щодо зміни розміру аліментів в сторону збільшення суд наголошує на наступному.

Як зазначено вище, рішенням суду від 18.12.2012 року у справі №1915/16962/2012, шлюб між сторонами спору було розірвано й вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини, сина ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі у розмірі 200 гривень щомісячно, починаючи з 18.10.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів. Визначений рішенням суду або за домовленістю між батьками. Може згодом бути зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів, в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Позивачка просить суд змінити розмір стягуваних аліментів, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2012 року, в сторону збільшення, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 гривень щомісячно в твердій грошовій сумі на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи стягувати з дати звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Заяву мотивує тією обставиною, що первісно рішенням суду стягнено аліменти в сумі 200 гривень щомісячно, що є менше тридцяти процентів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а тому у зв'язку з із зміною матеріального становища позивачки, з відповідача слід стягувати суму в більшому розмірі, як визначила позивачка 1000 гривень щомісячно.

В силу ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору.

Окремо Пленум Верховного Суду України в абзаці четвертому п.11 постанови №14 від 18.11.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» наголошує, що якщо сторонам визнала обставини, якими інша сторона обґрунтовує вимоги, згідно ст. 61 ЦПК України, ці обставини взагалі не потребують доказування.

Відповідач в судовому засіданні 03.03.2016 року вимогу позивачки про зміну розміру стягуваних аліментів до 1000 гривень щомісячно визнав в повному обсязі, відтак суд не вважає за недоцільне досліджувати інші наявні у справі докази, а тому в цій частині вимога позивачки підлягає до судового захисту шляхом задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11 ч.1, 60, 210, 212, 213, 215, 222, 224 ЦПК України, ст. 164 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Змінити розмір стягуваних аліментів, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2012 року, в сторону збільшення, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 гривень щомісячно в твердій грошовій сумі на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи стягувати з 05.02.2016 року у до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити, попередивши ОСОБА_2, що в разі продовження ухиляння від обов'язку по вихованню дитини він може бути позбавлений батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_2 551, 20 гривень судового збору в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк