АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5625/16 Справа № 199/859/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Міхеєва В.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Сахарова Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5 про визнання договору на відпуск теплової енергії для потреб опалення недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся із зазначеним позовом, в обґрунтування своїх вимог посилаючись на ті обставини, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року з його матері ОСОБА_5, як з фізичної особи-підприємця, було стягнуто на корить комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради (далі- КП «Теплоенерго») заборгованість за договором №393 від 01 квітня 2009 року на відпуск теплової енергії для опалення полупідвального нежитлового приміщення 35-а, площею 97,7 м2, розташованого в м.Дніпропетровську, вул. Комсомольська, житловий будинок №74-а.

Позивач, який є власником зазначеного приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29 серпня 2001 року, будь-яких повноважень матері на укладання договору не надавав, про існування цього договору йому стало відомо на початку жовтня 2015 року.

Вважаючи, що укладанням спірного договору на відпуск теплової енергії для опалення приміщень, які потрібно обігрівати, не з власником а із сторонньою особою, відповідачі сторони цього договору порушили його права власника, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір № 393 від 01 квітня 2009 року на відпуск теплової енергії для опалення вищевказаного полупідвального приміщення, укладений між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_5.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_7, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 квітня 2009 року між комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено договір №393 на відпуск теплової енергії для потреб опалення по обєкту м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 74-А приміщення 35-а (а.с.10,11).

Вказане нежиле приміщення належить на праві власності ОСОБА_8 згідно договору дарування від 29 серпня 2001 року (а.с.12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що сторонами за спірним договором є відповідачі по справі, позивачем не надано жодного належного доказу того, що його права власника порушені, невизнані або оспорені відповідачами, а також, що спірний договір позбавляє чи обмежує його у здійсненні права власності або чинить перешкоди у здійсненні ним права користування чи розпорядження цим майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

З наведених норм випливає, що до суду з позовом про визнання договору недійсним вправі звернутись не будь яка заінтересована особа, а лише та особа, особисті немайнові або майнові права та інтереси якої порушуються оспорюваним правочином.

Крім того, визнання правочину недійсним повинно бути саме тим способом захисту прав та інтересів, застосування якого призведе до захисту порушених прав та інтересів особи, яка не є стороною оспорюваного правочину.

Як убачається з матеріалів справи, боржником за відпущену теплову енергію є ОСОБА_5, а отже, права позивача як власника приміщення не порушуються.

Доводи апеляційної скарги щодо ухилення КП «Теплоенерго» від укладання договору на відпуск теплової енергії з власником приміщення ОСОБА_2 нічим не підтверджені та відхиляються.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильного нарахування тарифів КП «Теплоенерго» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не стосуються предмету спору.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді