Справа № 457/379/16-ц
провадження №2/457/228/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Марчука В.І.

при секретарі Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просять визнати недійсним договір про надання кредитних коштів №LVTRGA від 17 квітня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оспорюваний договір суперечать ЦК України, іншим актам законодавства. Позивач вважає, що оформлення договору у доларах США суперечило діючому законодавству; споживач не був попереджений банком про валютні ризики. Наслідком цього та зміна курсу валют стала неможливість боржником виконання кредитних зобов'язань.

Відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити.

Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити.

Відповідач проти позову заперечив, вважає позовні вимоги безпідставними. Також подав письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 17.04.2008 року був укладено оспорюваний кредитний договір №LVTRGA між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання кредиту у розмірі 16652 доларів, а позивач в свою чергу зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Факт отримання кредиту сторонами не оспорюється, підтверджується наявними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, кредитний договір виконувався.

Згідно ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У своїй сукупності докази у справі не свідчать, що у момент укладення оспорюваного договору кредиту не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України. Так, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; останній не суперечив правам та інтересам позивача. Доказів зворотного суду не надано.

Конституційний Суд України у рішення від 11.07.2013 № 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Однак поряд з цим, іншою засадою цивільного законодавства є свобода договору і як вбачається з матеріалі справи, така засада при укладення оспорюваних договорів була дотримана.

Згідно ст. 12 ЦК України, свої цивільні права особа здійснює вільно, на власний розсуд

Як зазначив Конституційний Суд України у рішення від 10.10.2011 року № 15-рп/2011, держава й має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Але це не позбавляє споживачів кредитних послуг необхідності розсудливого й виваженого підходу до наміру отримати такі послуги та реалізації останнього. Тим паче, загальновідомо, що природа кредитних договорів завжди пов'язана з ризиками, у т.ч. валютними, які наперед неможливо передбачити, але настання яких завжди є ймовірним, що для банку, що для позичальника чи для обох відразу.

Щодо доводів й аргументів позивача у частині оформлення оспорюваного кредитного договору в іноземній валюті, то правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Як видно з матеріалів справи, у відповідача на момент укладання оспорюваного договору була у наявності відповідна генеральна ліцензія та письмовий дозвіл Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті, що не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Станом на день підписання кредитного договору 17.04.2008р. позивач був ознайомленей зі змістом договору, підтвердженням чого є його підпис. У матеріалах справи відсутні докази про пред'явлення позивачем претензій та вимог щодо вказаного кредитного договору до відповідача протягом 2008-2015 років.

Натомість, з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_2 звернувся лише у 2016 році. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним слід відмовити, у зв'язку з пропущенням терміну позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 179, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. І. Марчук