АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3966/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/2300/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 26 (І) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди спричиненої професійним захворюванням, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача.

Так, оглядом МСЕК від 23.01.1996 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності по пиловому бронхіту І ст., емфіземі легень в розмірі 35%, починаючи з 15.01.1996 року безстроково, а також третю групу інвалідності.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь моральну шкоду у сумі 275000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь 20300 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб та на користь держави 551,20 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що звертаючись до суду з позовом, позивач послався на норми ст.ст. 13, 26 Закону України «Про охорону праці», ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, не враховуючи дату набрання чинності вказаними нормативними актами та час їх введення в дію. Вважає, що суд першої інстанції не застосував жодну з норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не врахував того, що позивачем не дотримано поряду розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, тобто попереднього звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, а також пропущено ним встановлений ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року, трирічний строк звернення для захисту порушеного права. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд не врахував обмеження її розміру, встановлені ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а саме: розмір моральної шкоди не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Представник позивач - ОСОБА_3, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги та посилаючись на безпідставність її доводів, законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 04.12.1973 року по 28.12.2001 року працював на підприємстві відповідача на посадах підземного кріпильника, підземного прохідника, столяром шахти «Гвардійська» ВО «Кривбаруда», правонаступником якої є відповідач, й був звільнений з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки позивача (а.с. 6-10).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК від 23.01.1996 року ОСОБА_2 первинно встановлено 35 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням -пиловий бронхіт І ст., емфіземі легень І ст. ДН І-ІІ ст., починаючи з 15.01.1996 року безстроково, а також третю групу інвалідності (а.с. 11, 15).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» моральну шкоду в сумі 20300 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі Правил) в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, яка спричинена з вини останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Встановивши, що згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК позивачу ОСОБА_2 втрату професійної працездатності по отриманому ним на виробництві професійному захворюванню первинно встановлено 23.01.1996 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме з часу первинного встановлення хронічного захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права у відповідності до Правил та положень ЦК України в редакції 1963 року.

Так, згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Актом розслідування професійного захворювання від 09.01.1996 року встановлено, що професійне захворювання з діагнозом пиловий бронхіт І ст., емфіземі легень І ст. ДН І-ІІ ст. позивач отримав внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на шахті «Гвардійська» ВО «Кривабсруда», правонаступником якого є відповідач (а.с. 12).

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обовязок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійного захворювання, виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди, який не спростовано відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_2 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і він має право на її відшкодування.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання, виходячи з чинності цих норм на час виникнення спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про не застосування судом першої інстанції жодної з норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Не заслуговують на увагу й посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, послався на норми ст.ст. 13, 26 Закону України «Про охорону праці», ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, які не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, так як у відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 9 постанови № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Крім того, у відповідності до п.4 ч.1 ст. 214 ЦПК України саме на суд під час ухвалення рішення по справі покладається обовязок вирішити питання, яка правова норма підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин.

Не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача щодо недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, тобто попереднього його звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, оскільки згідно розяснень, наведених в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Також Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах.

Не погоджується й колегія суддів з доводами апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції в ухваленому ним рішенні, відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 83 ЦК України в редакції 1963 року, не мають строку позовної давності. Аналогічна правова норма міститься і в ст. 268 ЦК України, чинного на теперішній час.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справах № 6-207цс14, № 6-156цс14, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів та мають враховуватися при застосуванні таких норм матеріального права.

Перевірюючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо не врахування судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди обмежень граничного розміру компенсації моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил й який не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, колегія суддів не погоджується з ними з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище, п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 23.01.1996 року визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Зміни і доповнення до п.11 Правил були внесені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року № 110, відповідно до п.1 якої в останньому абзаці п. 11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян», тобто вже після виникнення спірних правовідносин і в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Згідно розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції враховував вказані розяснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» її розміру у сумі 1450 грн.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується ж правовою позицією, якої дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року по справі № 6-24цс15.

Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції також врахував конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням в розмірі 35%, встановлену інвалідність третьої групи, час протягом якого позивач працював у відповідача на посадах, пов'язаних з виникненням професійного захворювання 21 рік 6 місяців, його моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, а також засади розумності, виваженості і справедливості.

З огляду на вказане й наведені судом першої інстанції в рішенні мотиви щодо розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 20300 грн., що складає 14 мінімальних заробітних плат й не перевищує максимального розміру відшкодування шкоди встановленого діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, колегія суддів повною мірою погоджується з таким розміром стягнутої моральної шкоди й вважає його належною компенсацією заподіяної позивачеві моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_6