У Х В А Л А

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_5 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_6 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_7 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 25 грудня 2015 року та додатковим рішенням від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: визнав право власності за ОСОБА_5 на майно в порядку спадкування за правом представлення, належного ОСОБА_8, а саме: домоволодіння на АДРЕСА_1, загальною вартістю 102 тис. 137 грн; земельну ділянку загальною площею 0,1576 га розташовану в с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області; грошові вклади на рахунках у територіально відокремленому безбалансовому відділенні філій Івано-Франківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»; встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є двоюрідними сестрами по лінії їх батьків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, а останній є рідним дядьком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8; відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалою від 25 квітня 2016 року рішення від 25 грудня 2015 року та додаткове рішення від 22 березня 2016 року Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 липня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України).

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 392, частин першої, третьої статті 1272 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав рішення й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2011 року, 11 квітня 2012 року, 24 квітня 2013 року, 28 травня, 4 грудня 2014 року, 2, 3 грудня 2015 року, 3 лютого, 16 березня 2016 року.

У заяві міститься клопотання, в якому ОСОБА_4 просить зупинити виконання рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, дійшов висновку, що ОСОБА_5 своєчасно звернулась до державного нотаріуса та є спадкоємцем третьої черги за правом представлення за законом на спадкування майна ОСОБА_8; ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не надали належних доказів того, що вони проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Ухвала від 11 квітня 2012 не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій і передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданих для порівняння ухвалах та рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- дійшов висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивачі не надали належних та допустимих доказів наявності поважних причин пропущення строку для прийняття спадщини. При цьому суди дійшли висновку, що не можуть бути визнані поважними в розумінні статті 1272 ЦК України такі причини пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, відсутність інформації про спадкову масу, непрацездатність, незнання про існування заповіту тощо (рішення від 23 листопада 2011 року, ухвали від 24 квітня 2013 року, 2 та 3 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року);

- залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, установивши, що причини пропущення позивачем строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини є поважними і підтверджені належними доказами, а також судами відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом з огляду на те, що відповідач передчасно звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно, оскільки суд не вирішив питання щодо визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (ухвала від 28 травня 2014 року);

- погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали причини пропущення шестимісячного строку для прийняття спадщини поважними, пов'язаними з об'єктивними та істотними труднощами для спадкоємця й визначили додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, а також визнали недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом (ухвала від 4 грудня 2014 року);

- залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій у частині встановлення факту родинних відносин між позивачем і спадкодавцем з огляду на доведеність позовних вимог; рішення в частині визнання за позивачем у порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок скасував та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (ухвала від 16 березня 2016 року).

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Ураховуючи викладене, а також вимоги пункту 2 частини першої статті 360 1 ЦПК України, клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 353, 355, 360, 360 1 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_5 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_6 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_7 до Пнівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім᾿єю та визнання права власності на спадкове майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення суду першої інстанції залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук