Справа № 658/3849/15-ц
(провадження № 2/658/94/16)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Подіновської Г.В.

за участю: секретарів: Уманець А.В., Марчук В.І., Левицької Н.Я.,

представників позивача відповідача: ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - позивача ОСОБА_4,

представника відповідача позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Каховка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договорів позики недійсними ( фіктивними),

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_6, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просить стягнути з відповідача за заборгованість за договором позики у сумі 2109348, 72 грн., та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 31.07.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 5128200,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 10% річних від суми позики. 09.09.2013 року між сторонами було в укладено Договір про внесення змін до договору позики від 31.07.2013 року, згідно п.2.1. якого повна сума позики, що підлягає поверненню позичальником, на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день передачі коштів та має бути повернута до 01.06.2014 року включно.

Відповідач зобовязання за договором не виконав, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач ОСОБА_4 предявив зустрічний позов до ОСОБА_6, в якому просив визнати Договір позики від 31.07.2013 року та Договір про внесення змін від 09.09.2013 року недійсними (фіктивними), мотивуючи вимоги тим, що оспорювані договори мали безгрошову форму, вчинені без наміру створення правових наслідків між сторонами, були підписані між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на вимогу та під тиском ОСОБА_9, з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань, повязаних з діяльністю ТОВ «МегаМультіВуд», крім того, вказані договори посвідчені нотаріусами з порушеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Ухвалою суду від 05.02.2016 року вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом обєднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_6

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6 позовні вимоги первісного позову підтримали та просили задовольнити з викладених у позові підстав. Вимоги зустрічного позову не визнали, вважаючи їх безпідставними, надали письмові заперечення проти позову, які підтримали у судовому засіданні.

01.08.2018 року представник ОСОБА_6 ОСОБА_3 надала до суду заяву про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за Договором позики від 31.07.2013 року, Договором про внесення змін від 09.09.2013 року у розмірі 2 108 552,50 грн., 10% за користування грошовими коштами з 02.06.2014 року до 31.07.2016 року у сумі 456949,32 грн., інфляційні з 02.06.2014 року до 31.07.2016 року у сумі 1476447,64 грн.. пеню за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за період з 02.06.2014 року до 31.07.2016 року - 1859454,46 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами за період з 06.02.2014 року по 31.07.2016 року у розмірі 137 084,80 грн., а всього 6038488,72 грн.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, зустрічний позов просили задовольнити з викладених у ньому підстав.

Третя особа за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог приватний приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 у судове засідання не зявився, надав письмові заперечення проти зустрічного позову (т.1 а.с.79), у яких пояснив, що Договір позики від 31.07.2013 року та Договір про внесення змін від 09.09.20103 року до Договору позики від 31.07.2013 року укладені відповідно до вимог законодавства та є дійсними.

Третя особа за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог приватний приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, надала письмові заперечення проти зустрічного позову (т.1 а.с.111), у яких пояснила, що Договір позики від 31.07.2013 року та Договір про внесення змін від 09.09.20103 року до Договору позики від 31.07.2013 року є дійсними та відповідають вимогам законодавства у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту норм ст.1049 ЦК України випливає, що позикові відносини передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобовязання повернути у майбутньому таку саму кількість грошових коштів або речей того ж роду та такої ж якості. Наслідки порушення договору позичальником та відповідальність за його невиконання передбачені ст.1050 ЦК України.

Отже, договір позики є підставою виникнення саме позикових відносин, а не відносин, передбачених договором щодо поставки або повернення обладнання, купівлі-продажу тощо. Договір позики не створює для його сторін прав та обовязків, що виникають із інших договірних відносин.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.2 зазначеної статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням з додержанням вимог про новацію та у формі, встановленій для договору позики.

Судом встановлено, що 11.07.2013 року між ОСОБА_6. та ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 1046, 1047 ЦК України укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 у позику 5128200,00 грн., які зобовязався повернути до 01.11.2013 року, зі сплатою за користування грошовими коштами 10% річних від суми позики. Вказаний договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7

Відповідно до п. 1.2. Договору сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору готівкою та належним чином підписаний та нотаріально посвідчений договір підтверджує даний факт (т.1 а.с. 6-7).

09.09.2013 року між ОСОБА_6. та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до Договору позики від 31.07.2013 року. За умовами вказаного Договору розділ 1 Договору від 31.07.2013 року викладено в іншій редакції: зокрема, вказано, що предметом договору є грошові кошти у сумі 679150, 00 грн., що еквівалентно 85000,00 доларів за офіційним курсом НБУ, який діє станом на момент укладання Договору; сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору готівкою в повному обсязі. Крім того, з урахуванням внесених змін, повна сума позики, на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту 85000 доларів за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей та має бути повернена до 01.06.2014 року. Вказаний договір підписаний сторонами та у та звязку з відсутністю приватного нотаріуса ОСОБА_7 нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 (т.1 а.с.8).

У судовому засіданні сторони не заперечували, що еквівалентом грошового зобовязання за Договором від 09.09.2013 року є долари США.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до частин першої-третьої, п'ятої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно п.24 вказаної постанови, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, який за його згодою був допитаний як свідок, та його представника, показання свідків ОСОБА_10 (дружини ОСОБА_4П.), ОСОБА_11, ОСОБА_12 щодо безгрошовості та фіктивності договорів позики, з посиланням на те, що насправді мали місце господарські договори між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, повязані з діяльністю ТОВ «МегаМультіВуд», одним з засновників якого є ОСОБА_4, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що сторонами було досягнуто домовленості щодо заміни боргу за договором поставки обладнання або інших зобовязань, що виникли у звязку з діяльністю ТОВ «МегаМультіВуд», зобовязаннями фізичних осіб за договором позики та оформлено таку домовленість відповідно до вимог законодавства.

Суд також не вважає належними та допустимими доказами недійсності (фіктивності) Договору позики від 31.07.2013 року та Договору про внесення змін від 09.09.2013 року надані позивачем за зустрічним позовом роздруківки електронних документів - проектів договорів застави частки у статутному капіталі, позики, попереднього договору між ОСОБА_4 та іншими особами, які не є сторонами договорів від 31.07.2013 року і від 09.09.2013 року(т.1 а.с.227-245), оскільки ці електронні документи не стосуються предмету доказування.

Крім того, у п.8.5 Договору позики від 31.07.2013 року сторони зазначили, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення Договору і не відображені у його тексті, після підписання Договору не матимуть жодного правового значення.

Сторони договору у п. 8.6 засвідчили, зокрема, що договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності з волею сторін, без будь-якого застосування фізичного та психологічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

При підписанні Договору позики від 31.07.2013 року та Договору про внесення змін від 09.09.2013 року до Договору позики від 31.07.2013 року ОСОБА_4 зауважень з приводу безгрошовості та фіктивності договору, здійснення на нього тиску з боку будь-яких осіб не висловлював, до правоохоронних органів з заявами про вчинення відносно нього неправомірних дій не звертався, що він й підтвердив у судовому засіданні.

Згідно ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Треті особи - приватні нотаріуси ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у письмових запереченнях проти позову підтвердили, що оспорювані Договори були посвідчені у відповідності з вимогами закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (т.1 а.с.79,111).

Докази неправомірності дій нотаріусів при посвідченні Договорів від 31.07.2013 року та 09.09.2013 року у матеріалах справи відсутні.

Що стосується відсутності реєстраційного номеру облікової картки платника податків позикодавця ОСОБА_6 у тексті Договору від 31.07.2013 року, то вказана обстина не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки не впливає ні на умови договору, ні на права та обов'язки сторін.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом та його представником не доведено недійсності (фіктивності) Договору позики від 31.07.2013 року та Договору про внесення змін від 09.09.2013 року до Договору позики від 31.07.2013 року, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином та у встановлені строки.

Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, тому норми ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

Договором про внесення змін від 09.09.2013 року до Договору позики від 31.07.2013 року сторонами грошове зобов'язання визначено у іноземній валюті - доларах США, тому до нього правила ст.625 ЦК України щодо індексу інфляції не застосовуються.

З огляду на вищевказане, вимоги ОСОБА_6 у зазначеній частині не ґрунтуються на законі, тому задоволенню не підлягають.

Вимога про стягнення пені у розмірі 1859454,46 грн., нарахованої представником позивача з посиланням на ст. 550-552 ЦК України, задоволенню не підлягає, оскільки предметом позики є грошові кошти, а не речі, визначені родовими ознаками.

Вимога про стягнення 10% річних від суми позики також задоволенню не підлягає, так як сплата процентів за користування грошовими коштами не передбачена умовами Договору від 09.09.2013 року про внесення змін до Договору позики від 31.07.2013 року.

Отже, у звязку з невиконанням ОСОБА_4 грошового зобовязання, сума боргу за Договором позики від 31.07.2013 року, Договором про внесення змін від 09.09.2013 року у розмірі 2 108 552,50 грн., що еквівалентно 85000 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США станом на 31.07.2016 року (24,80654400 грн. за 1 долар) та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 06.02.2014 року по 31.07.2016 року у розмірі 137 084,80 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог - 2268,51 грн.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 203, 204, 209, 525, 526, 530, 533, 625, 626, 1046 -1050 ЦК України,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу за Договором позики від 31.07.2013 року, Договором про внесення змін від 09.09.2013 року у розмірі 2 108 552,50 грн., 3% річних за користування грошовими коштами за період з 06.02.2014 року по 31.07.2016 року у розмірі 137 084,80 грн., а також судовий збір у розмірі 2268,51 грн., а всього 2 247 905,81 грн.

ОСОБА_6 в іншій частині позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договорів позики недійсними ( фіктивними) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: Г. В. Подіновська