У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення, за касаційною скаргою Служби у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області, поданою в інтересах малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9, на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило звернути стягнення на іпотечне майно та виселити відповідачів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 373 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 09 листопада 2027 року. Зазначав, що в рахунок виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 09 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку спірний будинок та земельну ділянку. Вказував, що ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, унаслідок чого станом на 27 квітня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 582 241,39 доларів США, а тому просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на іпотечне майно.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2014 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 листопада 2007 року у розмірі 58 2241,39 доларів США звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 419,7 кв. м, житловою площею - 181,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, загальною площею 0,12 га, розташовану за цією ж адресою, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органах МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області в інтересах малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач набув права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, оскільки ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, суди зазначили, що позивачем було дотримано положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та процедуру повідомлення відповідачів про наслідки такого звернення.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Судами встановлено, що 09 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 373 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 09 листопада 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 09 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку спірний будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, унаслідок чого станом на 27 квітня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 582 241,39 доларів США.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок та земельна ділянка, які є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним 09 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, були придбані останнім 12 жовтня 2007 року, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не врахували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення в частині виселення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Служби у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області, подану в інтересах малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9, задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2014 року в частині вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

Ю.Г. Іваненко

І.М.Фаловська