ухвала

іменем україни

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С., Фаловської І.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича - Гнапа Олександра Олександровича на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом, обґрунтовуючи який вказало тим, що 27 червня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 77.1/АК-01173.08.2, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 21 900 доларів США, які зобов'язалась повернути частинами до 27 червня 2015 року та сплатити проценти за їх користуванням у розмірі 7,7 % річних, щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

Посилаючись на те, що належним чином позичальник своїх зобов'язань не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 6 129 574 грн 51 коп., що включає в себе: 34 551,14 грн - плата за обслуговування кредиту; 5 477 630 грн 06 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами; 566 755 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасне погашення плати за обслуговування; 31 037 грн 06 коп. - 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості та плати за обслуговування кредиту; 19 591 грн 17 коп. - інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня2016 року, позов Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-01173.08.2 від 27 червня 2008 року у розмірі 38 126 грн 01 коп., з яких: 28 126 грн 01 коп. - 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами, 10 000 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за процентами.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» 3 654 грн судового збору.

У касаційній скарзі представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Родовід Банк» Куліша В.М. - Гнап О.О. просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, застосовуючи вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України, виходив з того, що розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами є значно завищеним, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення її у розмірі 10 000 грн, а також 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 28 126 грн 01 коп.

Відмовляючи у стягненні 35 551 грн 14 коп. плати за обслуговування кредиту, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності підстав та розміру таких вимог у співвідношенні до умов договору. Оскільки пеня та 3 % річних нарахованих за прострочення плати за обслуговування кредиту є похідними від вимоги про стягнення безпосередньо плати за обслуговування кредиту, тому самостійному задоволенню вони не підлягають

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що, судами зроблені необґрунтовані висновки, що банком порушено порядок зарахування коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості, є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 77.1/АК-01173.08.2, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 21 900 доларів США, які зобов'язалась повернути частинами до 27 червня 2015 року, сплатити за їх користування 7,7 % річних та щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

Пунктом 3.6 договору передбачений обов'язок позичальника сплатити банку пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення повернення кредиту чи процентів.

Окрім того, пунктом 3.5 договору визначена послідовність погашення заборгованості, зокрема: 1) погашення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредитами; 2) погашення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитами; 3) погашення простроченої заборгованості за кредитами; 4) погашення заборгованості за пенею, а також штрафами, передбаченими цим договором; 5) погашення строкової заборгованості за платою за обслуговування кредиту; 6) погашення строкової заборгованості за нарахованими процентами; 7) погашення строкової заборгованості за кредитами.

При цьому, пунктом 1.9 договору визначено, що позичальник доручає банку направляти грошові кошти, отримані банком від позичальника в рахунок погашення заборгованості за цим договором, відповідно до умов п. 3.5 цього договору.

З наданого позивачем розрахунку убачається, що станом на час звернення до суду у відповідача відсутні поточна заборгованість за кредитом, прострочена заборгованість за кредитом, поточна заборгованість за процентами за кредитом, прострочена заборгованість за процентами за кредитом, поточна заборгованість за платою за обслуговування кредиту.

Крім того, суди попередніх інстанцій врахували те, що згідно з п. 3.5 договору погашення заборгованості за пенею передує погашенню заборгованості за нарахованими процентами та кредитом. Проте банком в порушення п. 1.9 договору безпідставно змінено черговість направлення грошових коштів, внесених позичальником, що призвело до нарахування вочевидь неспівмірної суми неустойки в порівнянні з сукупної вартістю кредиту. Зазначене свідчить про порушення зобов'язань з вини кредитора (зокрема, не виконання вимог п. п. 1.9, 3.5), що також є підставою для зменшення розміру неустойки відповідно до ст. 616 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича - Гнапа ОлександраОлександровича відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.С. Ткачук І.М. Фаловська