Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 428/29/14-ц
Провадження № 22ц/782/697/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Гаврилюка В.К., Стахової Н.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького суду Луганської області від 10 квітня 2014 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування, виселення та зобовязання знятися з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі ПАТ «Фідобанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування та зобовязання знятися з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що 01.03.2007 року між ОСОБА_3Т.о. та Відкритим акціонерним товариством «АКБ «Престиж» був укладений кредитний договір №014/0399/78/01382, згідно з яким ОСОБА_3Т.о. отримав грошові кошти в сумі 23000 доларів США строком користування до 28.02.2014 року зі сплатою 12,5%річних.

В забезпечення виконання кредитного договору 01.03.2007 року укладено з позичальником і його майновими поручителями ОСОБА_4Т.к. і ОСОБА_2 договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі нотаріуса за №432, згідно з яким в іпотеку банку передана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 148700 грн., яка належить боржнику та поручителям на праві власності.

Згідно з п.1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк» від 05.06.2013 року Банк було створено у формі відкритого акціонерного товариства з назвою Акціонерний комерційний банк «Престиж» (протокол Установчих зборів від 02.12.2005 року). Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 17.10.2006 року №Зб-1/2006 Банк було перейменовано на Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк», а згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 22.09.2009 року №Зб-2/2009 Банк перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк» (далі ПАТ «Ерсте Банк»). Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 29.04.2013 року №Зб-3/2013 Банк перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Фідокомбанк». У звязку з перейменуванням Банк є правонаступником щодо прав і зобовязань Акціонерного комерційного банку «Престиж», створеного у формі відкритого акціонерного товариства, а також Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», а також Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк». Відповідно до п.7.6 Договору від 30.10.2013 року про приєднання, укладеного між ПАТ «Фідокомбанк» та ПУАТ «Фідобанк» останній (ПУАТ «Фідобанк») став повним правонаступником усіх прав та зобовязань ПАТ «Фідокомбанк» з дати затвердження Загальними зборами акціонерів підписаного Передавального акту.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 02.03.2011року з ОСОБА_3Т.о., ОСОБА_2 і ОСОБА_4Т.к. солідарно стягнуто на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 198330,43 грн. та судові витрати.

19.04.2011 року ПАТ «Ерсте Банк» в суді було отримано виконавчі листи від 02.03.2011 року, які було передано для виконання до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області.

24.10.2011 року на виконання вказаного рішення суду ВДВС Сєвєродонецького МУЮ було складено акт опису й арешту належної боржникам спірної квартири, яка знаходилась в іпотеці ПАТ «Ерсте Банк» згідно договору іпотеки від 01.03.2007 року №432 в забезпечення вказаного кредитного договору, укладеного банком з ОСОБА_3.

На виконання вказаного рішення суду 24.10.2011 року Відділом державної виконавчої служби Сєвєродонецького МУЮ складено акт опису і арешту спірної квартири і її передано на відповідальне зберігання відповідачці ОСОБА_2, після чого квартира була передана на реалізацію до торгівельної установи - Луганської філії Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція».

Позивач вказував, що зазначена установа організовувала проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, і 06.06.2012 року після здійснення уцінки проведені повторні прилюдні торги, які не відбулися у звязку з відсутністю покупців, та 20.06.2012 року постановою ВДВС Сєвєродонецького МУЮ передано спірну квартиру Банку як стягувачу та складено акт про реалізацію предмета іпотеки.

07.09.2012 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області видано свідоцтво №935 про право власності ПАТ «Ерсте Банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на підставі чого Банком здійснено державну реєстрацію свого права власності.

Відповідач як колишній власник 2/4 спірної квартири продовжує мешкати в ній, не бажає зніматися з реєстраційного обліку та не бажає виселятися з квартири, чим чинить позивачу як власнику квартиру перешкоди у повноцінному використанні та можливості продати дану квартиру, тому банк просив усунути перешкоди у здійсненні права його власності на квартиру та позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, виселити її без надання іншого житлового приміщення зі спірної квартири та зобовязати відповідача знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.04.2014 року позовні вимоги ПАТ «Фідобанк» задоволені повністю: усунуто перешкоди у здійсненні права власності Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та позбавлено ОСОБА_2 права користування вказаним житловим приміщенням, виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 зі спірної квартири та зобовязано її знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, оскільки суд порушив норми матеріального і процесуального права, зробив висновки, невідповідні обставинам справи, а тому просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банка. Доводами апеляційної скарги є неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи та не направлення їй позовної заяви та додатків до неї, також суд не залучив до участі у справі інших осіб, які мешкають за даною адресою та є співвласниками вищевказаної квартири, судом не взято до уваги, що копії документів не завірені належним, не наведені важні обставини, а саме суму боргу перед банком та суму вже сплаченої суми по кредитному договору.

Згідно розпорядження керівника апарату апеляційного суду Луганської області від 12 грудня 2016 року №180 у звязку із закінченням терміну повноважень судді-доповідача протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею-доповідачем визначено ОСОБА_5

В суді апеляційної інстанції відповідач апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що працівники банку пропонували їй добровільно виселитися із спірної квартири взамін на придбання для неї дешевшої квартири в іншому місті або будиночку в сільській місцевості, на що вона не погодилася.

Заслухавши доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного.

Згідно з ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом установлено, що 01.03.2007 року між ОСОБА_3Т.о. та Відкритим акціонерним товариством «АКБ «Престиж» (правонаступником якого є ВАТ «Ерсте Банк» та згодом і позивач по справі «ПАТ «Фідобанк») був укладений кредитний договір №014/0399/78/01382, згідно з яким ОСОБА_3Т.о. отримав грошові кошти в сумі 23000 доларів США строком користування до 28.02.2014 року з сплатою 12,5% річних.

З метою виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором позики цього ж дня укладено з позичальником і його майновими поручителями ОСОБА_4Т.к. і ОСОБА_2 договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі нотаріуса за №432, згідно з яким в іпотеку банку передана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 148700 грн., яка належить боржнику та поручителям на праві власності (а.с. 5-8 т.1).

Вказаний договір містить розділ 5 «Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки», зокрема, і про можливість набуття права власності на предмет іпотеки у випадку оголошення публічних торгів такими, що не відбулися (п. 5.5.).

У спірній квартирі зареєстрована та фактично проживає відповідач ОСОБА_2 (а.с. 9 т. 1).

Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 02.03.2011 року з ОСОБА_3Т.о., ОСОБА_2 і ОСОБА_4Т.к. солідарно стягнуто на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 198330,43 грн. та судових витрат (а.с. 10-12 т. 1).

19.04.2011 року ПАТ «Ерсте Банк» в суді було отримано виконавчі листи від 02.03.2011 року, які було передано для виконання до Відділу державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області (а.с. 13 т. 1).

24.10.2011 року на виконання вказаного рішення суду ВДВС Сєвєродонецького МУЮ було складено акт опису й арешту належної боржникам спірної квартири, яка знаходилась в іпотеці ПАТ «Ерсте Банк» згідно договору іпотеки від 01.03.2007 року №432 в забезпечення вказаного кредитного договору, укладеного банком з ОСОБА_3, і її передано на відповідальне зберігання відповідачці ОСОБА_2, після чого квартира була передана на реалізацію до торгівельної установи - Луганської філії Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція» (а.с. 14-15 т. 1).

Вказана установа організовувала проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, і 06.06.2012 року після здійснення уцінки проведені повторні прилюдні торги, які не відбулися у звязку з відсутністю покупців, 20.06.2012 року постановою ВДВС Сєвєродонецького МУЮ передано спірну квартиру банку як стягувачу та складено акт про реалізацію предмета іпотеки (а.с. 16,17,18 т. 1).

07.09.2012 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області видано свідоцтво №935 про право власності ПАТ «Ерсте Банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, на підставі чого банком здійснено державну реєстрацію свого права власності (а.с.19, 20 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Фідобанк» як правонаступника щодо прав та зобовязань ПАТ «Ерсте Банк», суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та виходив з того, що право власності іпотекодавця - відповідача ОСОБА_2 припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру шляхом її реалізації як предмета іпотеки в рахунок часткового погашення боргу, позивач набув усіх прав та обов'язків власника, якому належить право користування, володіння та розпорядження своїм майном, і це його право власності є абсолютним, між сторонами договору найму житлового приміщення не укладалося, та дійшов висновку про те, що порушені права позивача як власника спірної квартири підлягають захисту в обраний ним спосіб.

Проте, такі висновку суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що регулює права та обов'язки іпотекодержателя у разі визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися (частина перша статті 49 із змінами, внесеними згідно із Законами N 3201-IV ( 3201-15 ) від 15.12.2005, N 2435-VI ( 2435-17) від 06.07.2010).

У спірних правовідносинах банк набув право власності на спірну квартиру у передбачений законом спосіб як іпотекодержатель в порядку реалізації квартири, що перебувала в іпотеці, на що сам позивач вказує у своєму позові і що підтверджено матеріалами справи.

Проте, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення відповідача ОСОБА_2, яка згідно паспорту з 07.08.2003 року зареєстрована у спірній квартирі як колишній власник, банк посилався на норму ст. 391 ЦК України, де зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст ст. 109 викладено у новій редакції.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Таким чином, висновок суду про наявність правових підстав для виселення відповідача є невірним, оскільки всупереч вимогам статей 212-214, 303 ЦПК України суд не врахував, що нормою, яка встановлює порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, за якою виселення громадян без надання іншого жилого приміщення неможливе, при цьому спосіб реалізації майна у зв'язку із зверненням на нього стягнення не має значення. Разом з тим, підстави для застосовування ст. 391 ЦК України до правовідносин щодо виселення внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку було передано житлову квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для усунення перешкод та виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Крім того, колегія суддів зауважує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), однак позивачем такі вимоги заявлені не були. Пред'явлення позовних вимог на підставі ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю, у тому разі і шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку, також задоволенню не підлягають.

Оскільки неправильне застосування судом зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, а також невідповідність висновків суду обставинам справи призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Одночасно відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України відповідачу як стороні, на користь якої ухвалюється рішення суду, слід стягнути з позивача понесені ним під час подання апеляційної скарги і документально підтверджені судові витрати судовий збір у розмірі 252,34 грн. (а.с. 194) т.1).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького суду Луганської області від 10 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» у задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування, виселення та зобовязання знятися з реєстраційного обліку.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 252,34 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: