Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/196/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

26 грудня 2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондрі Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту придбання квартири за особисті кошти спадкодавця, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування, третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 29 грудня 2015 року звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який в подальшому уточнила.

Посилалася на те, що 10 червня 2005 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, з травня 2004 року перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти ними була придбана квартира АДРЕСА_1.

Також вказувала, що ОСОБА_5 25 березня 2014 року помер, від державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори отримала лист про те, що після його смерті заведена спадкова справа, спадкове майно складається із квартири АДРЕСА_2, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

В своїй уточненій позовній заяві, посилаючись на вимоги ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

ОСОБА_3 18 січня 2016 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, який уточнила в поданій до суду 28 листопада 2016 року заяві.

Посилалася на те, що з 25 травня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який 25 березня 2014 року помер.

Вказувала, що після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої належить квартира АДРЕСА_3.

Зазначала, що будучи спадкоємцем майна померлого, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримала свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (1/4 частина за заповітом та 1/4 частина за законом), але у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частину квартири нотаріусом було відмовлено з посиланням на те, що квартира спадкодавцем була придбана за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана померлим ОСОБА_5 за його особисті кошти, є його особистою приватною власністю.

В уточненій позовній заяві просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: придбання ОСОБА_5 за кошти, які належали йому особисто, квартири АДРЕСА_1. Просила також визнати за нею в порядку спадкування після померлого 25 березня 2014 року ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 лютого 2016 року зазначені позови обєднані в одне провадження.

В судовому засіданні кожна із сторін та їх представники підтримали подані до суду позовні заяви, посилаючись на викладені в них обставини.

Друга полтавська державна нотаріальна контора в судове засідання своїх представників не направила звернулася в суд з заявою про розгляд справи без участі представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 10 червня 2005 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2006 року.

Також встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року ОСОБА_5 придбав квартиру № 4, що знаходиться в м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 13, за договором продаж квартири за домовленістю сторін визначено за 167050 грн.

25 березня 2014 року ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина.

За життя ОСОБА_5 08 червня 2010 року склав заповіт, за яким квартиру АДРЕСА_1 заповів в рівних частках дружині ОСОБА_3 та дочці ОСОБА_6.

Другою полтавською державною нотаріальною конторою після померлого ОСОБА_5 відкрита спадкова справа № 165/2014, з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 (дружина спадкодавця), на імя якої державним нотаріусом 10 грудня 2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку у праві власної на квартиру АДРЕСА_1.

Також згідно з постановою державного нотаріуса від 10 грудня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 у звязку з тим, що вчинення такої нотаріальної дії суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, станом на час придбання квартири АДРЕСА_1 29 листопада 2005 року ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 за кошти, які належали йому особисто, повністю спростовується дослідженими в справі доказами.

Так, дослідженими в справі доказами встановлено не тільки факт придбання подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 за час шлюбу, але і той факт, що грошові кошти, які витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя.

Зокрема, згідно з нотаріально посвідченою заявою від 29 листопада 2005 року ОСОБА_1 надала згоду ОСОБА_5 на придбання квартири АДРЕСА_1 та підтвердила те, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде обєктом спільної сумісної власності.

На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 ніяких заперечень щодо змісту такої заяви не зробив, тим самим підтвердив факт того, що джерелом набуття квартири стали спільні кошти подружжя.

Посилання ОСОБА_3 на те, що квартира була придбана безпосередньо за рахунок коштів, які були отримані ОСОБА_5 від відчуження належної йому на праві власності частини квартири АДРЕСА_4 спростовуються дослідженими судом доказами.

Зокрема, судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року, у якому її вартість визначено у розмірі 167050 грн., відчуження ж 11/18 частин квартири № 8 в м. Полтаві по вул. Жовтнева, 22, які належали особисто ОСОБА_5, було здійснено згідно з договором купівлі-продажу від 22 листопада 2005 року за суму 159 243 грн.

Тобто, зазначеної суми грошових коштів, отриманої ОСОБА_5 від відчуження особистого майна, було недостатньо для набуття у власність спірної квартири, в той же час дослідженими в справі доказами підтверджено наявність у ОСОБА_1 на час її придбання грошових коштів, які також могли бути витрачені на вказану квартиру.

При вирішенні справи суд також виходить з того, що за життя ОСОБА_5 з урахуванням змісту заяви ОСОБА_1 від 29 листопада 2005 року про її згоду на придбання вказаної квартири саме в спільну сумісні власність та за спільні кошти, не заявлялось вимоги щодо визнання спірної квартири його особистою власністю.

Ні підставі викладеного, оскільки будь-які підстави вважати, що квартира АДРЕСА_1 була придбана виключно за особисті кошти ОСОБА_5, а також що на спірне майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, відсутні, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту придбання квартири за особисті кошти спадкодавця.

Суд приходить до висновку, що квартира № 4 в м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 13 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який помер 25 березня 2014 року.

Встановивши дані обставини, враховуючи норми ст. 70 СК України щодо рівності часток співвласників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_3 є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частка ОСОБА_1 в праві спільної власності складає 1/2, тому після смерті ОСОБА_5 до складу спадкового майна ввійшла лише 1/2 частка спірної квартири, а відтак, вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину зазначеної квартири в порядку спадкування є безпідставними там не підлягають задоволенню.

Наявність у ОСОБА_5 першої групи інвалідності, його потреба в постійному сторонньому догляді, а також рівень його пенсійного забезпечення жодним чином не впливає на режим спільної сумісної власності подружжя.

Наявність укладеного 22 травня 2008 року депозитного договору між ОСОБА_5 та Філією «Полтавська обласна «Кредитна спілка «Спілка пенсіонерів України» не спростовує обставини набуття ОСОБА_5 29 листопада 2005 року спірної квартири в спільну сумісну власність.

Вирішуючи питання про перебіг строку позовної давності та клопотання ОСОБА_3 про застосування судом наслідків пропуску ОСОБА_1 строків звернення до суду, суд виходить з наступного.

У ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття рішення державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено судом за життя ОСОБА_5 не порушував питання щодо поділу квартири АДРЕСА_1 як обєкта спільної сумісної власності, помер 25 березня 2014 року.

Саме після смерті ОСОБА_5 04 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса з заявами про видачу їй свідоцтв про право на спадщину, в тому числі і на 1/2 частину спірної квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 про порушення свого права дізналася саме після смерті ОСОБА_5 та після звернення ОСОБА_3 в грудні 2015 року до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва на відповідну частину квартири.

При вирішенні справи суд виходить з того, що само по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не пропущено строки звернення до суду з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя. А клопотання відповідача про застосування судом наслідків спливу позовної давності є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

ОСОБА_1 при зверненні до суду було сплачено суму судового збору в розмірі 1334,60 грн., тому понесені нею судові витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3

Разом з тим, вартість 1/2 спірної квартири відповідно до висновку № 91/15 експертного оціночно-будівельного дослідження від 23 листопада 2015 року складає 252002,50 грн. (504005 грн./2), тому судовий збір підлягав сплаті в розмірі 2520,03 грн. Недоплачена сума судового збору в розмірі 1185,43 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь держави.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати у звязку з відмовою в задоволенні її позовних вимог не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1334 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1185 грн. 43 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_8

Суддя Н.Л.Яковенко

26.12.2016