У Х В А Л А

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації за невикористані щорічні відпустки та додаткові відпустки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 01 січня 2013 року по 30 листопада 2015 року працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) за сумісництвом на посаді бухгалтера. 24 листопада 2015 року вона подала заяву про звільнення з роботи з 30 листопада 2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням відповідачем вимог законодавства про оплату праці.

Посилаючись на те, що за весь період трудових відносин їй не виплачувалася заробітна плата та компенсація невикористаних щорічних та соціальних відпусток, позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 34 450 грн. 79 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 4 878 грн. 44 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 17 091 грн. 25 коп., компенсацію за невикористані щорічні дні відпустки за період роботи 2013 - 2015роки у розмірі 2 958 грн. 20 коп., компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як одинокої матері, що виховує дитину віком до 15 років, у розмірі 1 267 грн. 80 коп.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 допомагала ФОП ОСОБА_4 складати звіти та нараховувати заробітну плату працівникам, проте не була у неї офіційно працевлаштована, а між ними існували цивільно-правові відносини. При цьому суд послався на те, що звітність до фіскальних органів та пенсійного фонду, в яких зазначено про утримання податків із заробітної плати ОСОБА_3 та єдиного соціального внеску, не є беззаперечним доказом перебування її у трудових відносинах із відповідачем.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, вказавши при цьому також про те, що трудовий договір у формі, передбаченій трудовим законодавством, з ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_4 не укладала.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Пред'являючи позов, ОСОБА_5 посилалася на те, що з 01 січня 2013 року по 30 листопада 2015 року працювала за сумісництвом у ФОП ОСОБА_4 на посаді бухгалтера, проте за весь період трудових відносин їй не виплачувалася заробітна плата та компенсація невикористаних щорічних та соціальних відпусток.

Судами встановлено, що 22 грудня 2015 року ОСОБА_5 надіслала ФОП ОСОБА_4 заяву, в якій вказала, що 24 листопада 2015 року вона подала заяву про звільнення з посади бухгалтера з 30 листопада 2015 року на підставі ст. 38 КЗпП України та просила надати їй наказ про звільнення, виплатити заборгованість по заробітній платі, надати довідку про заборгованість по заробітній платі, нарахувати та виплатити середній заробіток за період затримки розрахунку та компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 та 4 ст. 24 КЗпП України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки твердженням позивача та наданим нею доказам про фактичний допуск її до роботи та виконання нею з 2013 року по 2015 рік роботи бухгалтера, зокрема нарахування та складання відомостей про заробітну плату працівників ФОП ОСОБА_4, здійснення розрахунків податків, складання податкової звітності, перевірки правильності застосування касових апаратів, підготовки працівникам довідок про доходи. Також суд не дав оцінки твердженням позивача про те, що роботу вона виконувала в окремому приміщенні, яке мало меблі, комп'ютерну та офісну техніку, а також спеціальне програмне забезпечення, а вона дотримувалась вимог трудового розпорядку.

При цьому апеляційний суд не перевірив тверджень позивачки про те, що на відомостях про заробітну плату та довідках про доходи, виданих працівникам ФОП ОСОБА_4, разом з підписом та печаткою ФОП ОСОБА_4 міститься підпис ОСОБА_3 як її бухгалтера, а не бухгалтера ТОВ «Прем'єр».

Крім того, відповідно до п. 4.13.2 Методичних рекомендацій щодо приймання та комп'ютерної обробки податкової звітності платників податків в органах ДПС України, затверджених наказом Державної податкової служби України від 14 червня 2012 року № 516, документ, підготовлений за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення або будь-якого іншого програмного забезпечення, яке формує вихідний документ у форматі, затвердженому Державною податковою службою України, з накладеним електронно-цифрового підпису, зашифрований та поданий в електронному вигляді до адресату звітності засобами телекомунікаційного зв'язку, вважається оригіналом.

Згідно з п. 48.5.1 ст. 48 ПК України достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку.

Суд апеляційної інстанції не дав оцінки звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за листопад 2015 року, в яких містяться відомості про ОСОБА_3 як працівника ФОП ОСОБА_4, які остання подавала вже після звільнення позивачки.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська