АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Заришняк Г.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «112 Україна» про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «112 Україна» про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, поширену ОСОБА_3 у публічному виступі ІНФОРМАЦІЯ_1, який транслювався на телеканалі 112 «Україна», власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «112 Україна», в передачі новини, в частині, що стосується особи позивача, а саме інформацію наступного змісту: «Пан ОСОБА_1 отримує досить великі гроші. За моєю інформацією, 67 000 дол. на місяць за те, що веде інформаційну війну проти мене. При цьому, без бонусу. Бонус набагато більше. Це замовлення йде з російської сторони»; зобов'язати ТОВ «Інформаційне агентство «112 Україна» за рахунок відповідача ОСОБА_3 протягом місяця, після набрання законної сили рішенням суду, спростувати недостовірну інформацію, що стосується позивача, поширену ОСОБА_3 у публічному виступі, який транслювався на телеканалі 112 «Україна» в телепрограмі новини ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: інформацію наступного змісту: «Пан ОСОБА_1 отримує досить великі гроші. За моєю інформацією, 67 000 дол.на місяць за те, що веде інформаційну війну проти мене. При цьому, без бонусу. Бонус набагато більше. Це замовлення йде з російської сторони» шляхом оголошення резолютивної частини даного рішення суду на вказаному телеканалі, а саме: 112 «Україна» в телепрограмі новини.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу «112 Україна» ОСОБА_3 озвучив інформацію, яка порушує особисті немайнові права позивача, а саме: право на честь, гідність та ділову репутацію.

Як зазначає позивач, він ніколи не отримував коштів та бонусів за ведення інформаційної війни проти ОСОБА_3 та не виконує замовлень «російської сторони». Своїми висловлюваннями відповідач ОСОБА_3 охарактеризував позивача, як правопорушника, особу, що порушує закон та не має моральних цінностей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Звертаючись до суду з позовом, позивач наголошував, що під час публічного виступу відповідачем ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 було оприлюднено відомості, стосовно нього, які на його думку порушують його честь та гідність.

Згідно ст.10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Постановою Пленум Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року у п. 15 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Поширення інформації - це опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Позивач зазначає, що відомості поширені про нього не відповідають дійсності, ганьблять його честь та гідність.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є народним депутатом України.

Представник ОСОБА_3 не заперечувала, що відповідачем в інтерв'ю, яке потім було показано на телеканалі «112 Україна» дійсно озвучено текст, який викладено в позовній заяві.

Недостовірна інформація - це інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Статею 297 ЦК Українизазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Проте представник відповідача в судовому засіданні наголошувала, що вищезазначена інформація є оціночним судженням.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЗУ "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 01.07.2016 року, який складений експертом Т.Будко Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби Безпеки України, встановлено, що текстове відтворення промови ОСОБА_3 «Пан ОСОБА_1 отримує досить великі гроші. За моєю інформацією, 67 000 дол. на місяць за те, що веде інформаційну війну проти мене. При цьому, без бонусу. Бонус набагато більше. Це замовлення йде з російської сторони» не можна витлумачити як висловлювання, що місять фактичні дані. Дане текстове відтворення промови відповідача ОСОБА_3 є цілісним лексико-синтаксичним утворенням для передавання цілісної думки (надфразною єдністю) і, за своїм змістом та лексичним оформленням, є оціночним судженням.

При перегляді відеозапису виступу ОСОБА_3 в суді першої інстанції було встановлено, що дійсно оголошено відповідачем інформацію, яку просить спростувати позивач. Проте, ОСОБА_3 виступаючи, називав прізвище «ОСОБА_1» без зазначення ім'я та по-батькові та будь-яких ідентифікуючих даних, так як «народний депутат» чи то «журналіст».

Відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям.

Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить (ч.1ст.28 ЦК України).

В суді першої інстанції представник відповідача не могла однозначно пояснити суду чи про позивача було зазначено у виступі чи про іншу особу з прізвищем «ОСОБА_1».

Отже, врахувавши все вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка відповідно до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право та позивачем не надано суду доказів, що внаслідок поширення зазначених в позовній заяві відомостей, позивачу завдана шкода відповідним особистим немайновим благам.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки судом правильно встановлено, що предметом позову є інформація, яка є оціночним судженням відповідача ОСОБА_3, а не фактичним твердженням, а отже, не підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню у спосіб її розповсюдження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що п.21 Постанови № 1 Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Судді: