РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, про визнання права користування житловим приміщенням, визнання незаконним рішення, визнання недійсним ордеру, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Дніпропетровська міська рада, комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати право користування житловим приміщенням, квартирою № 167 по вулиці Калиновій, 80, у місті Дніпрі, також визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 в частині вирішення питання про надання в користування ОСОБА_2 та членам його сімї квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним ордер від 03 березня 2015 року № НОМЕР_1, виданого ОСОБА_2 із сімєю у складі трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що вона перебуваючи тривалий час у близьких, дружніх відносинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на прохання останніх, у 1998 році вселилася до їхньої квартири АДРЕСА_2. Та з цього часу проживала в зазначеній квартирі разом. На протязі всього часу сумісного проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні платежі за спільні кошти і були членами однієї сім'ї.

Після смерті ОСОБА_7 у 2000 році продовжувала мешкати у квартирі № 167 з ОСОБА_6, вели спільне господарство та жили однією сімєю. Рішенням суду ОСОБА_6 була визнана недієздатною і позивач була призначена опікуном над нею. Позивач до теперішнього часу проживає в квартирі № 167, несе тягар по її утриманню та не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням. Вважає себе такою, що вселилась до квартиронаймача як член сімї останнього, тому має право користування спірним житловим приміщенням.

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 видано ордер № НОМЕР_1 від 03.03.2015 року, яким вирішено питання про надання спірного житлового приміщення в користування відповідачу ОСОБА_2 та членам його сімї, а саме, квартири за адресою АДРЕСА_3. Вказане рішення виконавчого комітету порушує права та законні інтереси позивача, як особи, що має право користування цим житловим приміщення, та було винесено з порушенням норм житлового законодаства, оскільки ордер виданий не на вільне житлове приміщення.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення її без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх позовних зазначив, що він та члени його сімї дружина та син, були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.03.2015 року на підставі ордеру виданого за рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року за № 74. В подальшому позивачем було укладено з КП «Жилсервіс-9» ДМР договір №23/200 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, на виконання зазначеного договору 02.04.2015 ним здійснено оплату послуг КП «Жилсервіс-9» ДМР на суму 247 грн. 30 коп. за період трьох місяців 2015 року, а також здійснено оплату боргу за комунальні послуги перед КЖЕП №23 за особовим рахунком №61300 (закріплений за приміщенням за адресою: АДРЕСА_4) на суму 1 624 грн. 21 коп. за період з квітня 2012 року до квітня 2015 року.

03.04.2015 позивачем разом зі співробітниками КП «Жилсервіс-9» ДМР було здійснено вихід до вказаної квартири з метою відкриття дверей квартири, зміни замків, вжиття заходів до забезпечення майна, яке могло знаходитись у житловому приміщенні. Однак, по прибутті до квартири було виявлено, що двері та замки до квартири змінено. Зі слів сусідів було зясовано, що у квартирі №167 буд. №80 на вул. Калиновій у м. Дніпрі проживає позивач по справі. Відповідачем було зясовано, що ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі на підставі усної згоди колишніх квартиронаймачів, остання в добровільному порядку відмовилась покинути зазначену квартиру.

Таким чином,на думку відповідача, позивач ОСОБА_1 порушує його право користуватись житлом, належним йому за ордером на жиле приміщення - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, а також порушує права користування житлом членам його сімї через, що він та його родина вимушені винаймати житло. У звязку з цим просить суд усунути йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням - квартирою №167 у будинку №80 на вулиці Калиновій у місті Дніпрі шляхом виселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання їй іншого жилого приміщення.

Представники позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували, оскільки вважали, що позивач набула права користування житловим приміщенням відповідно до закону

Відповідач ОСОБА_2 проти первісного позову заперечував, оскільки вважав, що позивач не набула права користування спірним житловим приміщенням, бо вселилась в нього з порушенням чинного законодавства, крім того, зберігала за собою право користуватись іншим житловим приміщенням, де була зареєстрована. Просив у позові відмовити. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача Дніпропетровської міської ради, до суду не зявився, надав письмові заперечення проти позову, згідно яких вважав, що позивачем не було дотримано встановленого порядку вселення в квартиру, тому просив у позову відмовити.

Представник відповідача - виконкому Дніпропетровської міської ради до суду не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_8О до суду не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник третьої особи - комунального підприємства «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради проти первісних позовних вимог заперечував. Щодо підстав зустрічного позову, будь-яких пояснень не надав.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м.Дніпрі ради в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, зустрічний позов вважав обґрунтованим, оскільки порушуються права малолітньої дитини на користування житловим приміщенням.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради №244/13 від 19.08.2005 року у звязку зі смертю основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_12, зроблено зміни в договорі найму вказаного житлового приміщення та укладено договір найму з ОСОБА_6. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2007 року ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_3, було визнано недієздатною та призначено ОСОБА_1, позивача по справі, опікуном над ОСОБА_13

Згідно пояснень допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 позивач ще у 1998 році на прохання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселилася до їхньої квартири АДРЕСА_7 та з цього часу проживала в зазначеній квартирі разом, оскільки ОСОБА_5П хворіла та була останній час до своєї смерті лежачою, а ОСОБА_6М була інвалідом з дитинства по психічному захворюванню, тому вони не могли самостійно себе обслуговувати, а позивач здійснювала належний догляд за ними. На протязі всього часу сумісного проживання вони вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі за спільні кошти і були членами однієї сім'ї. Після смерті ОСОБА_7 у 2000 році позивач продовжувала мешкати у спірній квартирі з ОСОБА_6, оскільки за своїм психічним станом остання не могла себе обслуговувати та її не можна було залишати наодинці, вели спільне господарство та жили однією сімєю. У подальшому позивач стала опікуном ОСОБА_6, та продовжувала мешкати з нею в одній квартирі. Після смерті підопічної ОСОБА_1 до теперішнього часу проживає в квартирі № 167, несе тягар по її утриманню та не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2013 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сімєю з ОСОБА_6, яка померла 04 липня 2012 року.

Згідно ст. 63 ЦК України опікун призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обовязки опікуна.

Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна.

Відповідно до п.4.3 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету Україїни у справах молоді та спорту, Міністерством освіти України,

Міністерством охорони здоровя України, Міністерства праці та соціальної політики України N 34/166/131/88 від 26.05.99 року, зареєстрованого в Міністрестві юстиції України 17.06.1999 року за N 387/3680, опікун повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього.

Стаття 3 СК України визначає, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Відповідно до ст. 65 ЖК України квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Таким чином суд прийшов до висновку, що позивач вселилась до спірного житлового приміщення як член сімї наймача та його опікун на законних підставах, спірне житлове приміщення було постійним місцем її проживання, вона тривалий час вела з наймачем ОСОБА_6 спільне господарство. Доказами дотримання встановленого порядку при вселенні ОСОБА_1 в спірне житлове приміщення та постійного місця проживання останньої та ведення з наймачем спільного господарство, та тривалість часу їх проживання, крім доказів, зазначених вище, підтверджено актом від 04 грудня 2014 року, складеного за участю сусідів ОСОБА_14, ОСОБА_15 завіреного підписом директора КП «Жилсервіс-9» ДМР ОСОБА_16 про проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_8, та актом від 11 червня 2015 року складеного представниками КП «Жилсервіс-9» ДМР про проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_8 завіреного підписом директора КП «Жилсервіс-9» ДМР ОСОБА_16

Також, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Отже, право членів сімї на жиле приміщення виникає не у звязку з реєстрацією, а за наявності відповідних обставин. Виходячи із положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Отже, з огляду на вищевикладені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою № 167 в будинку №80 по вул. Каліновій в місті Дніпрі, є законними та обґрунтованими.

Також, судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74, відповідачу ОСОБА_2 та членам його сімї, надана квартира АДРЕСА_9 На підставі вказаного рішення відповідачу ОСОБА_2 та членам його сімї було видано ордер № НОМЕР_1 від 03.03.2015 року, на зайняття спірного житлового приміщення.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є особою пенсійного віку, у якості члена сім'ї та опікуна померлого наймача була вселена до квартири АДРЕСА_10, де постійно проживала разом із наймачем та в силу вимог ст. ст. 64, 65 ЖК України набула права користування житловим приміщенням, а тому оскаржуване рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74, на підставі якого було надано дане житлове приміщення в користування ОСОБА_2 та членам його сімї, прямо впливає на права за законні інтереси позивача по справі, позбавляючи її можливості реалізовувати своє право користування спірним житловим приміщенням

Вказане рішення виконавчого комітету від 19.02.2015 року № було винесено з порушенням норм ЖК України, що є підставою для визнання незаконним зазначеного рішення в частині надання в користування ОСОБА_2 та членам його сімї квартири АДРЕСА_11 з огляду на наступне. Зазначене оспорюване рішення виносилось з огляду на вимоги ст. 46 ЖК України щодо позачергового надання житлового приміщення відповідачу ОСОБА_2, в той час як згідно рішення спільного засідання адміністрації, житлово-побутової комісії, профспілкового комітету незалежної профспілки прокуратури міста Дніпропетровська від 22.12.2014 року, не вбачається право відповідача ОСОБА_2 на позачергове отримання жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 46 ЖК України, п.47 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР. Належних та допустимих доказів протилежного відповідачами суду не надано.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК України ордер на вселення у жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним, зокрема, у разі порушення прав інших громадян на зазначене в ордері жиле приміщення.

На думку суду, визнання ордеру недійсним з тих мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайняте правомірно, крім того, відповідно до вимог статті 58 Житлового кодексу Української РСР ордер на вселення в приміщення може бути видано тільки в тому випадку, якщо жиле приміщення є вільним не тільки юридично, а й фактично.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач у якості члена сімї та опікуна померлого наймача була вселеною до квартири АДРЕСА_1, постійно проживала разом із наймачем у спірній квартирі та в силу ст. ст. 64, 65 ЖК України набула права користування житловим приміщенням, тому спірне житлове приміщення не було вільним у розумінні ч.2 ст. 58 ЖК України, а видача ордера на зайняття спірного житлового приміщення відповідачу ОСОБА_2, його дружині, ОСОБА_8 та сину, ОСОБА_3, порушує права та законні інтереси позивача та, як наслідок, є безумовною підставою для визнання оспорюваного ордеру недійсним.

В силу приписів п. 10 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 21 ЦК України, способом захисту порушеного цивільного права та інтересу є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки зазначеним рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 вирішено питання про надання спірного житлового приміщення в користування ОСОБА_2 та членам його сімї квартири АДРЕСА_11, вказане рішення в цій частині порушує права та законні інтереси позивача, як особи, що має право користування цим житловим приміщенням, що є підставою для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 в частині надання в користування ОСОБА_2 та членам його сімї квартири АДРЕСА_1.

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини, що встановлені судом, а саме визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням, визнання незаконним рішення виконавчого комітету щодо надання ОСОБА_2 та членам його сімї спірного житлового приміщення, а також визнання недійсним ордеру на зайняття відповідачем та членами його сімї спірного житлового приміщення, суд визнає безпідставними зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення.

Суд також не приймає до уваги заперечення проти позову представників іншого відповідача та третіх осіб, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами..

Керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст.58,64,65 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, визнання незаконним рішення, визнання недійсним ордеру,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - квартирою №167 у будинку №80 по вулиці Калиновій в м. Дніпрі.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року про надання квартири АДРЕСА_12 ОСОБА_17 та членам його сімї.

Визнати недійсним ордер від 03.03.2015 року №, виданий ОСОБА_2 із сімєю з трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення - квартирі АДРЕСА_13.

Стягнути з Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_4, з кожного, на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 91,35 грн.

У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення,-відмовити.

Судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_2, віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні при його проголошенні,- у той же строк з часу отримання копії рішення.

Суддя