Головуючий у 1 інстанції Літовка В.В.
Доповідач Санікова О.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.,

суддів: Канурної О.Д., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного 17 серпня 2010 року договору без номера, який складається із заяви, «Умов та Правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів банку», відповідач отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки. Відповідач неналежно виконував зобовязання за договором, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 31.10.2015 року у розмірі 13 578,41 грн., яка складається з наступного: 1420,53 грн. заборгованість за кредитом, 8235,10 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2800,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 622,78 грн. штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути заборгованість у вказаному розмірі та понесені ним судові витрати в сумі 1218,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неприйнятне порушення норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу стосовно відповідача, який не міг бути учасником цього цивільного спору; у порушення ст.ст. 33, 143 ЦПК України, встановивши факт наявності рішення Краматорського міського суду від 22.12.2015 року про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення його опікуном ОСОБА_2, місцевий суд не повідомив про це банк, не здійснив заміну неналежного відповідача на належного через втрату ОСОБА_1 процесуальної дієздатності, а також суд витребував від його опікуна документи про психічну хворобу, що свідчили б про психічний розлад у ОСОБА_1 в момент укладення кредитного договору та не розяснив права призначити по справі судово-психіатричну експертизу; апелянт також вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи від 15.07.2015 року є неналежним доказом у справі, оскільки не стосується предмету доказування.

У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходив з відсутності підстав для задоволення позову, пославшись при цьому на положення ч.ч. 2,3 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; на положення ч.2 ст. 41 ЦК України, якою передбачено, що недієздатна особа не має права вчиняти будь-якого правочину, на положення ч.2 ст. 41 та ст. 202 ЦК України, відповідно до яких, як зазначив суд «недієздатна особа не є боржником, а тому на неї не розповсюджується вимога ч.1 ст. 625 ЦК про те, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання», а також на положення ч. 22 ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року оскільки в розумінні зазначених норм недієздатна особа не є боржником, не є споживачем і, відповідно, не може бути стороною договору.

Проте зазначений висновок суду є передчасним, оскільки зроблений без урахування вимог процесуального закону.

Посилаючись на положення ч.ч. 2,3 ст. 203 ЦК України, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень ст. 221-223, 225 ЦК України правовим наслідком вчинення правочину особою за межами цивільної дієздатності не є його нікчемність, тобто договори, укладені такою особою є оспорюваними.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог лише на підставі обставин, які впливають на недійсність договору, заборгованість по якому заявлена до стягнення, але без юридичного визнання цього договору недійсним, що не є правильним; при цьому судом порушені вимоги процесуального закону.

Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 29 ЦПК України визначена цивільна процесуальна дієздатність, під якою розуміється здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді фізичними особами, які досягли повноліття.

Відповідно до частини другої зазначеної норми особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді можуть неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи цивільна дієздатність яких обмежена, у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.

З аналізу зазначених норм процесуального права можна зробити висновок, що недієздатні особи такою цивільною процесуальною дієздатністю не наділені.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обовязок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обовязку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 33 ЦПК України.

Якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. При цьому обґрунтованість позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача, не перевіряється.

Разом з тим, завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.08.2010 року надав кредит відповідачу ОСОБА_1 у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом.

Згідно довідки-розрахунку загальна сума заборгованості станом на 31.10.2015 року складає 13 578,41 грн., яка до теперішнього часу в добровільному порядку не погашена.

Судом також встановлено, що згідно рішення Краматорського міського суду від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнаний недієздатним та його опікуном призначений батько ОСОБА_2

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №77 від 15.07.2016 року ОСОБА_1 на час укладення кредитного договору 17.08.2010 року страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії та не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Проте на порушення зазначених норм цивільного процесуального законодавства суд першої інстанції не посприяв здійсненню прав ПАТ КБ «ПриватБанк», встановлених ст. 33 ЦПК України, не попередив позивача про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, передбачених зазначеною нормою, в результаті чого ухвалив не законне рішення, у звязку з чим воно підлягає скасуванню саме з цих підстав з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки до компетенції апеляційного суду не входить виправлення саме такої процесуальної помилки, що не позбавляє позивача звернутися з позовом з урахуванням викладеного.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 30 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: