Справа № 0908/6207/2012
Провадження № 22-ц/779/2558/2016
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

15.11.2012 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2012 року визнано мирову угоду між сторонами, за умовами якої за кожною із сторін визнано право власності на визначені угодою приміщення за адресою проспект Лесі Українки, 173, м. Калуш, Івано-Франківської області та закрито провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України.

Постановою Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність ухвали суду.

ОСОБА_2 зазначає, що підприємець ОСОБА_4 не набула права власності на будинок №173 по проспекту Л.Українки у м. Калуші без відповідної державної реєстрації, тому зазначений будинок не міг бути предметом поділу та визнання права власності. У даному випадку обєктом поділу могли бути тільки будівельні матеріали, використані у процесі будівництва.

Відповідач ОСОБА_4 проводила самочинне будівництво, тобто з порушенням проекту. Приписом Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області від 06 листопада 2009 року зобовязано ОСОБА_4 припинити виконання будівельних робіт з реконструкції павільйону №173 на проспекті ОСОБА_5 в м. Калуші до усунення порушень. 12 жовтня 2011 року Інспекцією ДАБК в листі за №С-16/116 було констатовано, що підприємець ОСОБА_4 продовжує будівельні роботи із реконструкції павільйону №173 на проспекті ОСОБА_5 в м. Калуші з відхиленням від затвердженої у встановленому порядку проектної документації та повторно притягнуто до адміністративної відповідальності.

З врахуванням вимог п. 5 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 у звязку з порушенням самочинним будівництвом прав власника ОСОБА_2 02 листопада 2012 року було подано позов про зобовязання ОСОБА_4 провести перебудову та при оскарженні рішення Калуського міськрайонного суду про відмову їй стало відомо про наявність у матеріалах справи витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно яких за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на обєкти нерухомого майна у самочинно збудованому будинку в результаті судового поділу спільного майна подружжя. При визнанні права власності на самочинне будівництво суд повинен був зясувати чи таке будівництво не порушує права інших осіб.

Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились. Повідомлення про місце і час розгляду справи були надіслані сторонам на адресу, зазначену в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода не суперечить вимогам закону і не порушує права свободи чи інтереси сторін та будь-яких інших осіб, в тому числі і держави.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ч. 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

З матеріалів справи вбачається, що позивач заявив вимоги про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що за період спільного проживання з відповідачем ними був збудований двоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями комерційного призначення.

На підтвердження позовних вимог позивач подав копію технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок та висновок №36/11-12 експертного дослідження по визначенню відповідності будівлі двоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями комерційного призначення Державним будівельним нормам.(а.с. 13-30)

Враховуючи те, що сторони не подали документів на право власності на двоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями, який є предметом поділу у даній справі, ухвала суду суперечить вимогам ст. ст. 182, 331 ЦК України, оскільки за своєю суттю суд визнав право власності на самовільно збудоване приміщення і у сторін виникло право власності та право реєстрації на нерухоме майно.

Частиною 5 ст. 175 ЦПК України передбачено, що якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення.

Таким чином, суд вищезазначених вимог закону не врахував, безпідставно визнав мирову угоду, та в обхід закону фактично визнав право власності на самочинне будівництво.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищенаведене, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись п. 4 ч.2 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2012 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: М.Д. Горейко

ОСОБА_6