Справа № 308/6395/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання Гайданці Г.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить визнати нерухоме майно та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 11 «а», спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 померлої 07.12.2008 року, зазначивши відповідачем ОСОБА_2 із залученням до участі у справі третіх осіб: Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5. Також позивач просить визнати, що частки у праві власності на вказане майно є рівними та становлять по 1/2 частці кожному.

Звернення з позовом обґрунтовує тим, що він є сином та спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України померлої 07.12.2008 року матері ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвами про народження позивача 1-АВ №090880 від 23.06.1970 року, актовий запис №658, та свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ №074185.

Вказує, що свідоцтвом про одруження серії І-АБ №269963 від 25.10.1969 року, актовий запис №669, підтверджується укладення 25 жовтня 1969 року шлюбу між батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Стверджує, що за час перебування у шлюбі подружжям набуто наступне майно:

- майно, яке складається з виробничих приміщень, вказаних на плані під літерами «О», «Й», «З», загальною площею 315 м2, і розташовані в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а» (свідоцтво від 10.02.2000 №АВІ №465893);

- нерухоме майно площею 303 м2, - частина цеху №3 під літ. «З», площею 109,1 м2, частина будівлі складу під літ. «Й», площею 193,9 м2, що знаходиться в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а» (договір купівлі-продажу від 24.01.2001 АВО №959022);

- нерухоме майно частина нежитлового приміщення (цеху) в цілому з цегли під літ. «З» площею 587,50 м2, яке знаходиться, що знаходиться в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а» (договір купівлі-продажу від 17.09.2001 АЕО №885889);

- земельну ділянку площею 0,0829 га, яка розташована в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а» (державний акт на право власності на земельну ділянку ЯД №542331 від 09.01.2008).

- земельну ділянку площею 0,074 га, яка розташована в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а» (державний акт на право постійного користування землею І-ЗК №001670 від 11.02.2000).

З посиланням на ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України просить суд визнати набуте за час шлюбу майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати, що частки у праві власності на вказане майно є рівними і становлять по 1/2 частці кожному.

Відповідач заперечив позов, зауваживши, що від шлюбу у подружжя є троє спільних дітей: дочка ОСОБА_6 та два сина ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Стверджує, що за період шлюбу між ним та дружиною жодних непорозумінь щодо спільних коштів та майна ніколи не виникало, а після її смерті через вісім років позивач - його син - із незрозумілих йому причин звернувся до суду щодо визначення частки майна подружжя. Повідомляє, що земельну ділянку були отримано в порядку використання ним норм безоплатної приватизації, внаслідок чого у розумінні ч. 5 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Наголошує, що жодна земельна ділянка не була придбана подружжям за спільні кошти, а одна із земельних ділянок, на які претендує позивач, була виділена йому як приватному підприємцю для здійснення підприємницької діяльності.

Заперечуючи позовні вимоги вказує, що від час шлюбу та до сьогоднішнього часу відповідач займається підприємницькою діяльністю, для забезпечення якої за особисті кошти приватним підприємцем ОСОБА_2 куплялось певне майно, а у всіх договорах купівлі-продажу покупцем, або ж продавцем виступав не як фізична особа, а як приватний підприємець. Відтак, відповідач вважає, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

У процесі провадження у справі до участі у ній судом було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_6, а позивачем було зменшено позовні вимоги, у звязку з тим, що у відповідача відсутнє право власності на земельну ділянку площею 0,074 га, яка розташована в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 11 «а».

Заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши забрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

За положеннями ст. 55 Конституції України обовязок суду захистити права і свободи людини і громадянина кореспондується з правом кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 ЦПК України регламентовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте, порушене, невизнане, оспорюване право особи підлягає відновленню не у будь-який спосіб, а саме визначений законом спосіб захисту.

Зважаючи, що один з подружжя помер, визнання судом за позовом спадкоємця за померлою дружиною відповідного права, набутого за життя, не є можливим у звязку з втратою останньою правоздатності. Зокрема, за положеннями ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи, а саме, здатність мати цивільні права та обов'язки, припиняється у момент її смерті.

Окрім того, за положеннями ст. 392 ЦК України саме власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, у позові про визнання права власності позивачем повинна бути особа, яка вже є власником.

Неможливим є і визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємців, оскільки ніхто окрім власника не може звертатися до суду з таким позовом.

Відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на обєкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у звязку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на обєкт нерухомого майна (постанова Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 3-55гс11).

За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих та заявлених без підтвердження порушення його прав відповідачем.

На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 18.10.2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 24 жовтня 2016 року.

Керуючись статями 1, 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.М. Світлик