ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2016 року м. Мукачево Справа №303/5380/16-ц
номер стат. звіту 45
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі : головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1
до відповідача (1) ОСОБА_1
до відповідача (2) ОСОБА_2
до відповідача (3) ОСОБА_3
до відповідача (4) ОСОБА_4
про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення з відомчого житлового приміщення,
Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання відповідача (1) таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 (надалі Квартира) та виселення відповідачів (2), (3), (4) з Квартири без надання іншого житлового приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач (1), перебуваючи у трудових відносинах із позивачем, мешкав у Квартирі разом із своєю сімє?ю. Відповідач (1) після звільнення його із військової служби в запас та розірвання шлюбу із відповідачем (2), перестав проживати у Квартирі, у зв`язку з чим його слід визнати таким, що втратив право користування вказаним об`єктом нерухомості. Також у Квартирі безпідставно проживають колишні члени сім`ї ОСОБА_1 , тобто відповідачі (2), (3), (4), які добровільно не бажають її звільнити, тому виникла необхідність у їх виселенні.
У судове засідання представник позивача не з`явився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому підтримав позовні вимоги у повному обсязі.
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явилися, заперечень проти позову не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Як свідчать матеріали справи, балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 ), що також підтверджується і даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8, 9).
Згідно з даними договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України, укладеного 25.10.2007 року між ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 , останньому разом із сімє`ю було надано у найм Квартиру.
Згідно з п. 9 вказаного правочину, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму вважається розірваним з дня вибуття.
Наказом 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України від 11 серпня 2008 року «По особовому складу» ОСОБА_1 було звільнено з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 12).
Позивач звертався до відповідачів (2), (3), (4) з вимогою звільнити займану Квартиру, про що свідчить наявний в матеріалах справи лист від 18.04.2016 року №4247 (а.с. 13).
Також, як свідчать акти від 03 серпня, 01 вересня, 02 листопада 2015 та 05 січня, 04 березня, 25 квітня 2016, відповідач (1) у Квартирі не проживає з 2015 року (а.с. 15, 16, 17, 18, 19).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Згідно з вимогами статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 цього кодексу).
Також за статтею 124 Житлового кодексу України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
У п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових, а в будинках колгоспів - з часу затвердження виконавчим комітетом відповідної Ради рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених.
Відповідно до 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.078.2006 №1081, при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством. При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача (1) у Квартирі, за умови документально підтвердженого права балансоутримувача вказаного об`єкта нерухомості, перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається (ігнорується) відповідачем (1).
При вирішені позову судом встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідача (1) таким, що втратив право користування Квартирою, оскільки останній з 2008 року звільнений з військової служби, без поважних причин не проживає у Квартирі понад шість місяців, чим обмежує право позивача, як Балансоутримувача Квартири здійснювати вільне володіння ввіреним йому майном.
Таким чином позовні вимоги в частині визнання відповідача (1) таким, що втратив право користування Квартирою підлягають задоволенню.
Також задоволенню підлягає і вимога позивача про виселення відповідачів (2), (3), (4) з Квартири без надання іншого жилого приміщення підлягає задоволенню, оскільки вказані особи не перебувають у трудових відносинах із позивачем.
З урахуванням того, що відповідач (1) звільнений з військової служби, відповідачі (2), (3), (4) користуються вищевказаною квартирою всупереч волі балансоутримувача.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судові витрати по справі у сумі 2756 грн. (судовий збір а.с. 1, 2) підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 3, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України - задоволити повністю.
2. Визнати ОСОБА_1 (1970 р.н.) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
3. Виселити ОСОБА_2 (1966 року народження), ОСОБА_3 (1993 р.н.) та ОСОБА_4 (1994 р.н.) із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .
4. Стягнути з ОСОБА_1 (1970 р.н.) на користь Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України (м. Мукачево, вул. Недецеї, 45) суму 689 грн. (шістсот вісімдесят дев`ять гривень) у відшкодування судових витрат.
5. Стягнути з ОСОБА_2 (1966 р.н.) на користь Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_4 ) суму 689 грн. (шістсот вісімдесят дев`ять гривень) у відшкодування судових витрат.
6. Стягнути з ОСОБА_3 (1993 р.н.) на користь Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_4 ) суму 689 грн. (шістсот вісімдесят дев`ять гривень) у відшкодування судових витрат.
7. Стягнути з ОСОБА_4 (1994 р.н.) на користь Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_4 ) суму 689 грн. (шістсот вісімдесят дев`ять гривень) у відшкодування судових витрат.
8. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость