У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів Шимківа С.С., Григоренка М.П.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

за участю:

представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1,

представника третьої особи Рівненської РДА ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу представника позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області (як орган опіки та піклування), ОСОБА_7 про виселення.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 18 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» вважає рішення суду першої інстанції незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Звертає увагу, що судом не встановлено, чи мають відповідачі інше житло крім предмету іпотеки, чи дійсно проживають за адресою предмета іпотеки та чи дійсно виселення з предмету іпотеки порушує права відповідача на житло.

Стверджує, що ст.109 ЖК Української РСР, на яку посилається суд, регламентує порядок виселення з приміщень, які відносяться саме до державного і громадського житлового фонду, водночас предмет іпотеки є приватною власністю, вказана квартира не відноситься до державного і громадського житлового фонду, за таких обставин, при вирішення спорів за подібних правовідносин, суд повинен був керуватися положеннями глави 6 ЖК Української РСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах приватного житлового фонду (ст.ст.150-174), яка не містить обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, також не містить обмежень щодо їх виселення у разі звернення стягнення на їхнє приватне житло.

Доводить, що суд в порушення вимог ст.ст.15,51,52,109 ЖК Української РСР не зясував, до чиєї компетенції, у даному випадку, належить обовязок надати житло у разі виселення відповідача, не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів, безпідставно поклавши тягар доказування з даного приводу на позивача, що не передбачено жодним нормативно-правовим актом України, до того ж взагалі не встановив наявність іншого житлового майна у відповідачів, що істотно впливає на вирішення справи по суті.

Зауважує, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст.629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватися на підставі рішення суду.

За викладених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_7 13 червня 2007 року був укладений кредитний договір, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_7 кредит у виді кредитної лінії у розмірі 30 000, 00 доларів США строком до 12 червня 2017 року.

На виконання умов наданого кредиту позивальник зобовязувався повернути грошові кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобовязань за договором 14 червня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_7, який є третьою особою у даній справі, був укладений договір іпотеки, згідно умов якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 25,60 кв.м., житловою площею 9,40 кв.м., який розташований за адресою: вул. Шкільна, 1, смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області, та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Рівненського районного суду від 01 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року №ROHPGА00000212 в сумі 66 914,09 доларів США, з яких: 28 211,18 доларів США - заборгованість за кредитом; 16 138,54 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2570,24 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 16 778,8 доларів США - пеня та штраф відповідно до п. 5.4 договору; 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина); 3 184,94 доларів США - штраф (процентна ставка), звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 25,6 кв. м, житловою площею 9,4 кв. м, який розташований за адресою: вул. Шкільна, 1 смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області, з укладанням від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для здійснення продажу, за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності та виселено ОСОБА_7 з житлового будинку за адресою: вул. Шкільна, 1 смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області, зі зняттям з реєстраційного обліку. Дане рішення набрало законної сили.

ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми проживає та зареєстрована з 01 квітня 2009 року, а діти - з 12 грудня 2008 року за адресою предмета іпотеки після укладення іпотечного договору. Третя особа ОСОБА_7 - також проживає за вказаною адресою. Згоди на реєстрацію відповідачів за адресою предмета іпотеки банк не надавав.

ПАТ КБ «Приватбанк» неодноразово направляв вимоги відповідачам щодо добровільного звільнення житла протягом одного місяця з моменту отримання даної вимоги, які були отримані відповідачем, що підтверджується письмовими доказами, а саме: вимога від 22 листопада 2013 року №30.1.0.0/2-355 отримана 04 грудня 2013 року, вимога від 10 лютого 2014 року №111 отримана 18 лютого 2014 року. Проте зазначені особи спірне житлове приміщення в добровільному порядку не звільнили.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у позові виходив з того, що в іпотеку передано квартиру, яку придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому немає підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, представник позивача не висловив готовність надати постійне житлове приміщення особам, яких виселяють, а на території Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області відсутнє соціальне житло, яке б могло бути надане відповідачці та її неповнолітнім дітям.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-1449цс15, №6-2947цс15, 25 листопада 2015 року №6-1061цс15 та 16 грудня 2015 року №6-1469цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За матеріалами справи в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, тобто придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, що унеможливлює виселення відповідачки та її неповнолітніх дітей з житлового будинку без надання їм іншого постійного житла.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевіряв наявність соціального житлового фонду за місцем проживання відповідачів.

Колегія суддів враховує, що відповідно до листа Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області за №1308/02-12 від 24 грудня 2015 року вільного житла з житлового фонду соціального призначення для забезпечення соціального захисту громадян на території смт. Квасилів немає, а представником позивача не надано пропозицій щодо забезпечення постійним житловим приміщенням осіб, що виселяються.

Доводами апеляційної скарги даний висновок суду не спростований, не наведено інших обставин, які б давали підстави для задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді С.С.Шимків

ОСОБА_8