Справа № 462/3425/15-ц
УХВАЛА

26 грудня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої при вчиненні кримінального правопорушення,

встановив:

Заявник звернулася до суду зі заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з первісного відповідача ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 14720 грн., витрат з відривом від звичайних занять 700 грн., витрат на виготовлення документів 272 грн. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був часткова задоволений, з останньої було стягнуто на її користь 4000 грн. моральної шкоди, проте під час ухвалення рішення суду не було вирішено питання про судові витрати. В звязку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні заявник заяву підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить заяву задовольнити.

Суд ухвалив розглядати справу без участі ОСОБА_2, яка, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, до суду не зявилася, проте її присутність не є обовязковою в силу вимог ч. 3 ст. 220 ЦПК України, крім того, нею було подано письмове заперечення, в якому вона просить у задоволенні заяви відмовити з підстав того, що суд при ухваленні рішення від 02.03.23016 року вирішив питання про судові витрати.

Заслухавши заявника, вивчивши матеріали заяви, оглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У пункті 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.03.2016 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був часткова задоволений, з останньої було стягнуто на користь первісного позивача ОСОБА_1 4000 грн. моральної шкоди, в решті позову відмовлено /Т-1 а.с.185-188/.

Зі змісту зазначеного рішення суду від 02.03.2016 року вбачається, що судом було вирішено питання про судові витрати, а саме, в мотивувальній частині вказаного рішення суду зазначено, що «також, не підлягають до задоволення, вимоги первісного позову про відшкодування судових витрат в розмірі 14720 грн., витрат з відривом від звичайних занять 500 грн., витрат на виготовлення документів 272 грн., оскільки ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу, який би свідчив, що вона фактично понесла зазначені витрати у звязку з розглядом даної цивільної справи. Суд критично ставиться до твердження позивача за первісним позовом, що вона не подала ці докази через те, що мала намір подати їх пізніше, оскільки їй неодноразово розяснювалося судом, що всі докази мають бути подані до початку розгляду справи по суті відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, що позивачем за первісним позовом не було зроблено».

Таким чином, твердження заявника ОСОБА_1 про те, що судом під час ухвалення рішення від 02.03.2016 року не було вирішено питання про судові витрати є голослівними, і тому не беруться судом до уваги.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат первісним позивачем ОСОБА_1 суду не надавалися, що підтверджується носієм інформації, на який здійснювався технічний запис судового засідання та журналом судового засідання від 02.03.2016 року /Т-1 а.с. 179-183/.

Так, письмове обґрунтування розміру судових витрат від 02.03.2016 року /Т-1 а.с.189/ було долучено первісним позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи вже після винесення рішення судом, шляхом подачі вказаного обґрунтування через загальну канцелярію суду, про що свідчить штам вхідної кореспонденції суду.

Щодо долучення акту надання та оплати правової допомоги від 02.03.2016 року /Т-1 а.с.196/, то такий був долучений первісним позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи лише 10.03.2016 року, під час ознайомлення останньої з матеріалами справи, про що свідчить акт від 10.03.2016 року, складений працівниками суду /Т-1 а.с.194,195/.

За таких обставин, беручи до уваги, що судом повністю було вирішено питання про судові витрати при ухваленні рішення суду від 02.03.2016 року, а також те, що первісний позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи доказів на підтвердження понесених судових витрат суду не надавала, суд приходить до висновку, що правових підстав для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат немає.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення необхідно відмовити.

Керуючись ст. 220 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої при вчиненні кримінального правопорушення

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:

Оригінал ухвали.