Справа № 133/718/16-ц Провадження № 22-ц/772/2501/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Луценка В.В.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року ,

встановила:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»про поновлення її на роботі на посаді інженера ІІ категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ №10001/0132 філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з 22 березня 2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що наказом № 654-к від 22 березня 2016 року вона звільнена з посади інженера II категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ № 10001/0132 філії Вінницьке обласне управління «Ощадбанк» з 22 березня 2016 року у зв'язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення з роботи проведено з суттєвим порушенням норм закону, зокрема, без виклику її на засідання профкому.

Разом з тим, адміністрація не врахувала при звільненні позивачки з роботи і той факт, що на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, яких вона виховує одна, оскільки з чоловіком розлучилася, власного житла не має. Позивачка не має сторонньої допомоги. Її батько ОСОБА_4 переніс інсульт, був прооперований 1 грудня 2015 року, разом з матір'ю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди та розміру відшкодування позивачка посилалась на те, що наказом про її звільнення з роботи принизили її честь і гідність, вона перенесла нервовий стрес, позбавлена можливості нормально жити і виховувати дітей. Її діти залишилися без матеріальної допомоги. Вважала, що з урахуванням принципів розумності і справедливості на її користь з відповідача необхідно стягнути 5 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю.

ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді інженера 2-ї категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ №10001/0132 філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з 22 березня 2016 року.

Стягнуто з філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 березня 2016 року по 22 червня 2016 року в сумі 8899 грн. 86 коп.( вісім тисяч вісімсот девяносто девять грн. 86 коп.), а також стягнути з філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.( пять тисяч грн.).

Стягнуто з філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір в прибуток держави в сумі 551 грн. 20 коп, .( пятсот пятдесят одна грн.20 коп.), перерахувавши їх на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правові норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до витягу з протоколу №1 від 11.01.2016 року засідання профкому первинної професійної організації філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк», прийнято рішення про надання згоди на наступне вивільнення окремих працівників філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» відповідно до списку (додаток №1) у звязку із скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема і ОСОБА_2, інженера ІІ категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ №10001/0132.

20.01.2016 року позивачці вручено попередження про наступне вивільнення 22.03.2016 року з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП, про що свідчить підпис позивачки на попередженні.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому прийнято рішення про надання згоди на припинення трудового договору з ОСОБА_2, інженером II категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ №10001/0132 за п. 1 статті 40 КЗпП Украни у звязку із скороченням штату працівників.

Згідно з наказом по філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» №654-К від 22.03.2016 року позивачку звільнено з займаної посади. З зазначеним наказом вона була ознайомлена, трудову книжку отримала, про що свідчить її підпис в книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з грубим порушенням трудового законодавства, а саме ч. 2 ст. 49-2 та ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, зважаючи на наступне:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Доказами, які містяться у матеріалах справи, підтверджено та не спростовано позивачем, що в філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відбулись зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства,

установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

З показань допитаних в судовому засіданні судом першої інстанції свідків, вбачається, що в січні 2016 року, після попередження ОСОБА_2 20 січня 2016 року про наступне вивільнення 22 березня 2016 року, розглядались варіанти прийняття позивачки на інші посади, зокрема і на посаду холл-менеджера, однак остання рівня знань у інших галузях банківської сфері знання банківських продуктів не виявила.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанціїї ОСОБА_2 пояснила, що вона погодилась би на запропоновану іншу роботу лише в ТВБВ № 100001/0132 (м. Козятин). Варіанти її працевлаштування у банку за межами м. Козятин їй не цікаві і від них вона відмовилась.

Відмова позивачки від працевлаштування поза межами м. Козятин також підтверджується протоколом про проведення зустрічі з ОСОБА_2 від 28.03.2016 року (а.с. 53).

Разом з тим, згідно листа ПАТ «Державний ощадний банк України» філія-Вінницьке обласне управління № 19-17/2733 від 12.10.2016 року, наданого на виконання ухвали апеляційного суду, протягом з 20 січня 2016 року (дата попередження позивачки про вивільнення) по 22 березня 2016 року (дата її звільнення) в ТВБВ № 100001/0132 (м. Козятин) АТ «Ощадбанк» вакансій не було.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає, що порядок вивільнення відповідачем не порушений, оскільки позивач відмовилася від від іншої роботи за межами м. Козятин, а у ТВБВ № 100001/0132 (м. Козятин) АТ «Ощадбанк» вакантні місця були відсутні, в звязку з чим не маючи можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу, відповідач виконав свій обов'язок щодо працевлаштування працівника, що підлягає вивільненню у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України та правомірно видав наказ про її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо доводів позивачки, які суд першої інстанції вважав обгрунтованими з приводу гарантій працевлаштування одиноких матерів передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадку їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Козятинського міськрайонного суду від 10.03.2015 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 12). Позивачка є матірю двох малолітніх дітей, а саме: доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10) та доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9), які згідно довідки №113 від 01.04.2016 року квартального комітету № 5 виконкому Козятинської міської ради, проживають разом з нею без реєстрації по вул. Суворова, 102 в м. Козятин (а.с. 11).

Сам факт проживання дитини разом з матір'ю після припинення шлюбу з батьком дітей, не є безумовною підставою для визнання за матір'ю дітей статусу - одинока мати.

Позивачем не надано доказів того, що батько дитини позбавлений батьківських прав, що він усунувся від виховання дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, як і доводи позивача стосовного того, що вона є одинокою матір'ю не ґрунтуються на положеннях норм діючого законодавства.

Крім того, колегія суддів вважає, що саме по собі неповідомлення позивачки про засідання профкому первинної профспілкової організації філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», як це передбачено ч. 3 ст. 43 КЗпП України, за наявності його згоди на подальше вивільнення, в тому числі і ОСОБА_2 у звязку із скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України та дотриманням при цьому інших вимог трудового законодавства не може бути підставою для її поновлення на роботі.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач звільнив ОСОБА_2 з посади інженера ІІ категорії служби інформатики та автоматизації ТВБВ №10001/0132 філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за наявності для цього законних підстав і з дотриманням встановленого порядку, в звязку із чим вимога позивача щодо поновлення її на роботі є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, є похідними від вимоги щодо поновлення на роботі, а тому самостійного обґрунтування апеляційним судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують.

Відповідно до ч. 1 п. 1,2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: