Справа № 720/159/15-ц
Провадження № 2/720/212/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог служби у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку, посилаючись на те, що 09 червня 2009 року відповідно до кредитного договору № Е/V092915 відповідачці ОСОБА_5 був наданий кредит у розмірі 285711 євро 21 цента зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 06 червня 2019 року. Протягом дії кредитного договору відповідачка систематично не виконувала належним чином договірні зобовязання в частині своєчасного погашення заборгованості, у звязку з чим, станом на 15 грудня 2014 року допустила прострочену кредитну заборгованість в сумі 430854 євро 37 центів, що по курсу НБУ становить 8453362 гривні 74 копійок. Зобовязання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки № Е/V092915 від 18 червня 2009 року, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, відповідно до умов якого, у випадку неповернення відповідачкою ОСОБА_5 кредиту, позивач набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, який є власністю ОСОБА_4, а саме будинок, розташований по вул. Володівська (вул. Федьковича), № 31 в с. Топорівці Новоселицького району та 2 земельні ділянки загальною площею 0,4375 га в с. Топорівці Новоселицького району. Відповідачка ОСОБА_5 у добровільному порядку борг не повертає, а тому просив звернути стягнення на житловий будинок та земельні ділянки, шляхом продажу позивачем вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативними-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідачів з вказаного житлового будинку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.

Представник відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що в порушення п. 6.1 кредитного договору пеня у загальній сумі кредитної заборгованості нарахована не в національній валюті, а в євро. Крім цього, щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, який позивачем порушений. Також, на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті діє мораторій, та позивач незаконно вимагає виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявились без поважних для суду причин.

Представник третьої особи - служби у справах дітей позов в частині виселення не визнав з тих підстав, що в житловому будинку проживають неповнолітні діти та позивач не надав доказів забезпечення їх іншим житлом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 червня 2009 року відповідно до кредитного договору № Е/V092915 відповідачка ОСОБА_5 отримала від позивача кредит у розмірі 285711 євро 21 цента зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 06 червня 2019 року.

Відповідно до п. 2.2.2 вищевказаного договору та Додатку № 1 до договору погашення заборгованості по кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів.

Згідно п. 6.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період коли сплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату нарахування.

Пунктом 6.4 кредитного договору передбачено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, здійснюється протягом 3 років від дня, коли це зобовязання повинне було бути виконане позичальником.

У відповідності до п. 6.6 договору при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених Угодою, більш ніж на 120 днів, у звязку із чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень + 5 % від суми позову.

Пунктом 6.8 кредитного договору строк позовної давності, в тому числі по вимогам по стягненню неустойки за договором, встановлюються сторонами у 5 років.

Зобовязання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки № Е/V092915 від 18 червня 2009 року, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, відповідно до умов якого, у випадку неповернення відповідачкою ОСОБА_5 кредиту, позивач набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, який є власністю ОСОБА_4, а саме будинок, розташований по вул. Володівська (вул. Федьковича), № 31 в с. Топорівці Новоселицького району та 2 земельні ділянки загальною площею 0,4375 га в с. Топорівці Новоселицького району.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З розрахунку банку вбачається, що станом на 15 грудня 2014 року відповідачка ОСОБА_5 допустила прострочену кредитну заборгованість в сумі 430854 євро 37 центів, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в сумі 27040 євро 52 цента, простроченої заборгованості по процентам в сумі 257166 євро 41 цент, пені в сумі 126118 євро 43 цента, фіксованої частини штрафу в сумі 12 євро 74 цента та процентної складової штрафу в сумі 20516 євро 27 центів.

Посилання представника відповідача на застосування до пені строку позовної давності тривалістю в 1 рік є безпідставним, оскільки із урахуванням п. 6.8 кредитного договору сторони встановили позовну давність, в тому числі і щодо стягнення пені, в 5 років, яка із урахуванням переривання строку позовної давності частковими виплатами (погашення) відповідачем кредитних зобовязань позивачем не порушена.

Визначаючи валюту кредитної заборгованості, суд враховує, що відповідно до розяснення, викладеного в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі якщо кредит наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

За таких обставин, визначення суми кредитної заборгованості за основною сумою кредиту та відсотків за ним повинно проводитись у валюті надання кредиту з зазначенням еквіваленту до національної валюти гривні.

Що стосується визначення неустойки у вигляді штрафу та пені, обрахованої в іноземній валюті, то за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

За ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Згідно п.п. 6.1, 6.6 укладеного між сторонами кредитного договору сплата пені та штрафу здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

Оскільки штраф та пеня є способом забезпечення виконання зобовязання і одночасно відповідальністю позичальника за його неналежне виконання, то відповідно до закону та умов договору, мають стягуватись в гривнях.

Тому, вимога банку про визначення суми штрафу та пені в іноземній валюті не відповідає вимогам закону та договору.

Таким чином, станом на 15 грудня 2014 року відповідачка ОСОБА_5 допустила прострочену кредитну заборгованість, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в сумі 27040 євро 52 цента, простроченої заборгованості по процентам в сумі 257166 євро 41 цент, пені в сумі 2474443 гривень 60 копійок (що є еквівалентом 126118 євро 43 цента), фіксованої частини штрафу в сумі 249 гривень 95 копійок (що є еквівалентом 12 євро 74 цента) та процентної складової штрафу в сумі 402528 гривень 22 копійок (що є еквівалентом 20516 євро 27 центів).

Саме указаний розмір заборгованості підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, про що слід зазначити у резолютивній частині рішення.

Вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 26 договору іпотеки передбачено право банку на продаж предмета іпотеки будь-яким способом будь-якій іншій особі на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку. Одночасно, договір іпотеки в цілому не містить положення про заборону звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку на підставі ст. 38 указаного Закону.

Згідно з ч. 6 ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами кредитного договору, суд приходить до висновку, що банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, обираючи спосіб реалізації предмету іпотеки, в тому числі зазначений у позові, оскільки вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу як кредитору відповідно ч. 1 ст. 12, ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмети іпотеки підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-1205 цс15 висловив правову позицію, згідно якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст.38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зважаючи, що між сторонами відсутня згода щодо оцінки предметів іпотеки у резолютивній частині рішення слід зазначити, що початкова ціна на предмети іпотеки встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання рішення суду.

Щодо вимог позивача про надання йому за рішенням суду права на отримання витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то в цій частині вони є безпідставними.

Нормою ст. 38 Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

Матеріалами справи встановлено, що іпотечне майно не було придбано за рахунок кредитних коштів.

З огляду на наведене підстав для задоволення вимог про виселення відповідачів з житлового будинку по вул. Володівська (вул. Федьковича), 31 в с. Топорівці Новоселицького району без надання іншого жилого приміщення немає.

Вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд виходить з того, що цим Законом визначено наступні випадки та обовязкові умови, за яких він підлягає застосуванню, а інтереси іпотекодавців захисту: - кредит видано в іноземній валюті; - кредит повинен носити характер споживчого; - предмет іпотеки є постійним місцем проживання позичальника або майнового поручителя, якщо його особа є відмінною від позичальника; - предмет іпотеки повинен мати площу не більшу встановленої законом (не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку); - предмет іпотеки не знаходиться на території, визнаній тимчасово окупованою; - іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Таким чином, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих вище шести ознак.

Саме така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-58цс14.

З свідоцтва про право власності від 20 грудня 2006 року відповідача ОСОБА_4 на іпотечне майно, яке розташовано по вул. Володівська (вул. Федьковича), 31 в с. Топорівці Новоселицького району вбачається, що загальна площа нерухомого житлового майна становить 336,20 кв.м., що є більшою за встановленої законом площі іпотечного житла, щодо якої застосовується вказаний Закон.

Тому, посилання представника відповідача щодо відмови у позові з підстав визначених даним Законом є помилковим.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача іпотекодавця ОСОБА_4 на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в частині задоволених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У стягненні інших судових витрат слід відмовити у звязку із відмовою у задоволенні решти позовних вимог.

На підставі ст.ст. 16, 377, 526, 530, 590, 591, 598, 599, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 120, 126 ЗК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 6, 12, 33, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», суд керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРИШИВ:

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором № Е/V 092915 від 09 червня 2009 року, яка станом на 15 грудня 2014 року складається з основної суми кредиту в розмірі 27040 євро 52 цента, процентів в розмірі 257166 євро 41 цент, пені в розмірі 2474443 гривень 60 копійок, фіксованої частини штрафу в розмірі 249 гривень 95 копійок та процентної складової штрафу в розмірі 402528 гривень 22 копійок, і в цілому за офіційним курсом НБУ становить 8453362 (вісім мільйонів чотириста пятдесят три тисячі триста шістдесят дві) гривні 74 копійок, звернути стягнення на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по вул. Володівська (вул. Федьковича), 31 в с. Топорівці Новоселицького району Чернівецької області та земельні ділянки загальною площею 0,4375 га, з яких 1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 2 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в с. Топорівці Новоселицького району Чернівецької області, шляхом їх продажу публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з укладанням від свого імені, як іпотекодержателя, договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з усіма правами продавця без необхідності отримання для продажу будь-якого іншого окремого уповноваження іпотекодавця, за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання рішення суду.

В решті позовних вимог публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по справі у виді судового збору за позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в розмірі 3654 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: