У Х В А Л А

11 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Одеського відділення № 7, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення суми авансу,

встановила:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 1 квітня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 аванс у розмірі 249 999 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення суду першої та увалу суду апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, частини третьої статті 203, частини другої статті 207 ЦК України та статті 335 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до тексту довіреності від 2 січня 2013 року, доданої позивачем до позовної заяви, банк не уповноважував ОСОБА_5 укладати від його імені будь-які договори, угоди, в тому числі й угоди про отримання завдатку для укладання договору. Окрім того, суди не надали належної оцінки тій обставині, що в угоді зазначено номер довіреності від 2 січня 2013 року, але долучена до матеріалів справи довіреність від цієї дати номеру не має. Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій не повно з'ясували обставини справи, доводи та заперечення сторін наявним у справі доказам оцінки не надали та не навели достатніх мотивів відхилення доводів відповідача щодо відсутності доказів укладення угоди від його імені, доказів отримання банком коштів за спірною угодою, доказів повноважень на укладення угоди щодо майна, яке відповідачу не належить.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 16 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди при розгляді справи не врахували вимог закону, викладених у частині третій статті 92 ЦК України, згідно з якою, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження;

- від 9 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що правочин вчинено із додержанням вимог законодавства, крім того, позивачем не було доведено те, що ОСОБА_4 на момент вчинення правочину могла знати про обмеження повноважень директора ТОВ «Золота Нива».

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року суд виходив із того, що аналіз статей 202, 203, 215, 638 ЦК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Одеського відділення № 7, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення суми авансу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук