№ 207/1377/16-ц
№ 2/207/996/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.,

при секретарі Білецькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", треті особи: Баглійський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, - про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

18 травня 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", в якій просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, вчинений 06 серпня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 4150 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 17582 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 21 коп., таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 1000 (тисяча) грн. 00 коп.; від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п.13. ст. 5 Закону України Про судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в провадженні Баглійського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження ВП 48393791 про стягнення заборгованості в розмірі 17582 грн. 21 коп. Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за зверненням ПАТ КБ «Приватбанк». 03.02.2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір б/н, у відповідності до якого банк надав кредитні кошти ОСОБА_1 В січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Баглійського районного суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 13678 гривень 42 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом 1647 гривень 84 копійки, заборгованості по процентам 10903 гривні 04 копійки, штрафу (фіксована частина) 500 гривень, штрафу (процентна складова) 627 гривень 54 копійки, оскільки 03 лютого 2006 року відповідач отримав кредит у сумі 4200 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В ході розгляду судової справи Баглійським районним судом представником ПАТ КБ «ПриватБанк» були зменшені позовні вимоги. 02 листопада 2015 року суд, розглянувши цивільну справу №207/140/14-ц, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовах вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 повністю. Але представники ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 з заявою про видачу виконавчого напису про стягнення заборгованості по цьому ж кредитному договору від 03.02.2006 року б/н, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, загальна сума боргу - 17582,21 грн. і 05.08.2015 року нотаріусом ОСОБА_2 за р. № 4150 було вчинено виконавчий напис про стягнення вказаного боргу за строк 09 років 05 місяців 23 дні, а саме з 03.02.2006 року по 26.07.2015 рік. Позивач вважає, що виконавчий напис видано з порушенням діючого законодавства, а саме Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом № 296/5 Міністерства юстиції України 22.02.2012 року. Стягувач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису з підстав, які вже 02 листопада 2015 року були розглянуті судом Баглійського району м. Дніпродзержинська, який відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 Таким чином, при наявності рішення суду, яке набрало законної сили, предметом якого були грошові кошти та питання наявності або відсутності заборгованості, які випливали з кредитного договору від 03.02.2006 року б/н, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, представники ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до нотаріуса, фактично зловживають своїми правами. Рішення суду має преюдиційне значення, що грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали заявлений позов повністю; представник позивача пояснив, що з позивача заочним судовим рішенням від 20.03.2014 року було стягнуто заборгованість на користь відповідача в сумі 13678 грн., вказане рішення було звернуто до примусового виконання, хоча ОСОБА_1 про ухвалення такого рішення не знав, але 14.05.2015 року його автомобіль ВАЗ 21144 було зупинено під час руху та вилучено працівниками ДАІ в порядку виконання даного рішення; ухвалою суду від 07.07.2015 року вказане заочне рішення було скасовано і справу призначено до розгляду у загальному порядку на 31.08.2015 року, засідання відбувалося за участі представника банку і відповідачу було відомо про скасування заочного рішення, однак представники банку автомобіль позивачу не повернули і звернулися до нотаріуса ОСОБА_2 за отриманням виконавчого напису на суму боргу 17582 грн. за цим же кредитним договором. Потім протягом судового розгляду справи представником банку заявою від 30.09.2016 року було уточнено позов і зменшено розмір позовних вимог до 4811 грн. 70 коп., а рішенням суду від 02.11.2015 року у задоволенні позову було відмовлено повністю і вказане рішення суду не оскаржувалось ПАТ КБ ПриватБанк, набрало законної сили в загальному порядку. Вилучений автомобіль позивачу так і не повернули, тепер його утримують на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-яких інших боргових зобов'язань позивача перед відповідачем немає і не було, борг по кредитній картці він сплатив ще у 2008 році і строк дії картки закінчився. Вважає, що на момент видання виконавчого напису вимоги банку були спірними, спір з приводу цих вимог знаходився у суді, розмір цих вимог змінювався, позивач не отримував жодних листів від нотаріуса з приводу видання виконавчого напису.

Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк у судовому засіданні заявлений позов не визнав, підтримав письмові заперечення проти позову, в обгрунтування яких зазначив, що виконавчий напис вчинено з суворим дотриманням ст. ст. 87, 88 Закону України Про нотаріат, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами на підставі документів, наданих банком на підтвердження безспірності заборгованості; відповідно до зазначеного Порядку нотаріус не зобов'язаний перевіряти безспірність заборгованості, вважає, що на момент вчинення виконавчого напису вимоги були безспірними, борг за зобов'язанням позичальником не погашено повністю, таким чином договірні відносини не припинені; вимога про погашення боргу направлялась позивачу, позовна давність не може застосовуватись, так як діють строки, встановлені законодавством про нотаріат, рішення суду, яким відмовлено у позові банку, набрало законної сили вже після вчинення виконавчого напису. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Третя особа у справі приватний нотаріус ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, в направлених до суду письмових поясненнях просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, та зазначив, що Пленум Верховного Суду України своєю чинною наразі Постановою № 2 від 31.01.1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 року з подальшими змінами розяснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Позивач лише вказує в позовній заяві, що розмір заборгованості перед банком є спірним, але не обгрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не вказує сум, які ним були сплачені, не підтверджує факт погашення заборгованості жодними документами, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому написі. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом формальностей, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису. Але помилки при виконанні таких формальностей, навіть якщо б вони і були припущені нотаріусом, за змістом вищенаведеної Постанови не можуть бути самі по собі підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такою підставою, як розяснив Верховний Суд, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший розмір його. Таким чином, тільки один той факт, що позивач не заперечує існування реального боргу, вказаного у виконавчому написі, є підставою для відмови в позові. У п. 10 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07 лютого 2014 року зазначено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. По-перше, щодо наявності в минулому спору в суді про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявності рішення суду, яким відмовлено в задоволенні позову про стягнення за кредитним договором, на якому був вчинений виконавчий напис, в якості відсутності безспірності необхідно також зауважити, що витребування додаткових доказів до передбачених переліком нотаріус не зобов`язаний. Верховний Суд України в постанові від 20.05.2015 року у справі № 6-158цс15, висловив правову позицію, згідно якої безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Тобто, Верховним Судом України надано висновок щодо застосування судами при вирішенні подібних спорів положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року. Частиною другою статті 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналогічної позиції дотримувався і Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 09.09.2015 року по справі №490/2908/15-ц та від 18.05.2016 року по справі №6-6347св15, де вказав, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Щодо нібито пропуску трирічного строку позовної давності відносно основного боргу для вчинення виконавчого напису: згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, а строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. За своєю правовою природою ці строки, передбачені ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав, в той час, як згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися саме до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згаданий вище висновок міститься також в пункті 1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р., він має бути врахований судом і в цій справі, бо це є правовою позицією спеціалізованого суду вищої юрисдикції щодо тих самих правовідносин, адже застосування ст. 88 Закону України «Про нотаріат» не може залежати від субєктного складу учасників правовідносин, отже воно має бути однаковим для усіх субєктів. Таким чином, згадані вище строки обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами, викладеними в ст. 88 Закону України «Про нотаріат». В даному випадку терміном, з якого має обчислюватися згаданий вище строк, є момент направлення вимоги кредитором боржнику. Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. В даному випадку, в кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений час. Отже, сторони мають здійснити свої права та обовязки за згаданим вище договором в будь який час. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Таким чином, в разі, якщо договір, на підставі якого був вчинений виконавчий напис, був укладений на невизначений строк, як в даному випадку, в кредитора виникає право вимагати виконання обовязків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу - у будь який час, та це право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Разом з тим, згідно ст. 530 ч.2 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У вказаному вище випадку це право кредитора виникає незалежно від строку виконання зобовязання, передбаченого договором, яке не треба плутати із строком дії договору. В разі, якщо строк дії договору не визначено, тобто якщо договір був укладений на невизначений строк - з моменту настання права вимоги, визначеного кредитором в розрахунку заборгованості боржника, наданого нотаріусу. Отже в даному випадку нотаріусом було дотримано вимог Порядку щодо трирічного строку (та однорічного строку стосовно пені) для вчинення виконавчого напису, оскільки з моменту пред'явлення вимоги, на підставі якої було вчинено виконавчий напис, не минуло зазначених строків, що підтверджується копією самої вимоги про усунення порушень, поштовою квитанцією та описом вкладення. Отже, наявність у нотаріуса кредитного договору та виписки по рахунку за вказаним договором виключає будь-які обвинувачення в порушенні ним законодавства України при вчиненні виконавчих написів. Більше того, навіть подаючи даний позов, позивач жодним чином не оскаржує розмір заборгованості, не наводить доказів відсутності заборгованості, чи її меншого розміру. Тобто будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні, адже жодні цивільні права позивача не були порушені. Таким чином, вчинення виконавчого напису є правомірним, а доводи позивача є неспроможними, тому що нотаріус діяла у повній відповідності до Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні та не оспорювалось сторонами у справі, на виконанні Баглійського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження ВП 48393791 про стягнення заборгованості в розмірі 17582 грн. 21 коп. на підставі виданого 05.08.2015 року нотаріусом ОСОБА_2 за р. № 4150 виконавчого напису про стягнення заборгованості згідно кредитного договору від 03.02.2006 року б/н, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, загальна сума боргу - 17582,21 грн., стягнення вказаного боргу здійснено за строк 09 років 05 місяців 23 дні, а саме з 03.02.2006 року по 26.07.2015 рік.

В січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Баглійського районного суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 13678 гривень 42 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом 1647 гривень 84 копійки, заборгованості по процентам 10903 гривні 04 копійки, штрафу (фіксована частина) 500 гривень, штрафу (процентна складова) 627 гривень 54 копійки, оскільки 03 лютого 2006 року відповідач отримав кредит у сумі 4200 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Ухвалою суду від 07.07.2015 року заочне рішення у даній справі було скасоване та призначено судовий розгляд на 31.08.2016 року. В ході розгляду судової справи Баглійським районним судом представником ПАТ КБ «ПриватБанк» були зменшені позовні вимоги до 4811 грн. 70 коп. заявою від 30.09.2015 року, а 02 листопада 2015 року суд, розглянувши цивільну справу №207/140/14-ц ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовах вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 повністю. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно Постанови КМ України від 29.06.1999 року № 1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, одним з видів таких документів є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Та обставина, що на час вчинення оспорюваного виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, спростовує висновок представника відповідача та третьої особи про безспірність заборгованості боржника ( зазначену правову позицію викладено у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.03.2015 року у справі № 6-27цс15). Наявність в провадженні суду на час вчинення виконавчого напису судової справи про стягнення боргу за тим же самим зобовязанням могла призвести до подвійного стягнення та до порушення прав позивача. Крім того, як видно з матеріалів цивільної справи № 207/140/14-ц Баглійського районного суду за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір позовних вимог змінювався шляхом їх зменшення під час судового розгляду і відрізнявся від розміру боргу, який стягнуто за виконавчим написом, таким чином твердження щодо безспірності вимог кредитора є необгрунтованим.

Також з направленої до суду копії нотаріальної справи (л.с.68-77) вбачається, що банк, звернувшись до нотаріуса за виконавчим написом, надіслав боржнику вимогу про погашення боргу 04.08.2015 року, про що свідчать квитанції про відправлення поштою письмових вимог, а виконавчий напис було вчинено 06.08.2015 року, таким чином позивач був позбавлений права оскаржити ці вимоги у судовому порядку або виставити письмові заперечення кредитору.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 11-13, 15-16, 18, 1054-1057-1 ЦК України, ст. ст. 3, 14, 57-61, 84, 88, 110, 118-120, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", треті особи: Баглійський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, - про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, вчинений 06 серпня 2015 року та зареєстрований в реєстрі під № 4150 про стягнення з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 17582 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 21 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 1000 (тисяча) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Погребняк Т.Ю.