АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку 116 889,74 доларів США та 378 459,80грн., а також судові витрати у сумі 3 654грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 8 серпня 2006р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого він є, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 77/П/РП/2006-840, на підставі якого позичальнику був наданий кредит у сумі 103 000 доларів США строком до 8 серпня 2016р. та сплатою 10,50% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Позивач стверджував, що позичальник належним чином не виконує умови договору про сплату кредитної заборгованості, у зв'язку із чим станом на 14 травня 2014р. виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 95 197,84 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 21 691,90 доларів США, пені у сумі 6 136,33 доларів США, штрафу у сумі 15 656,54 доларів США, комісії у сумі 10 376,72 доларів США, а позивач набув право на вимогу про дострокове повернення кредиту.

Заочним рішенням суду від 18 грудня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на необґрунтованість рішення суду та порушення норм процесуального права, так як банком на вимогу експерта були надані всі необхідні документи для проведення експертизи, тому суд не мав підстав відмовляти у задоволенні позову відповідно до ст. 146 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, тричі у судове засідання не з'явився, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

№ апеляційного провадження:22-ц/2796/4473/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_1, який заперечував проти

- 2 -

апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 вересня 2006р. між ВАТ Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 77/П/РП/2006-840, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у сумі 103 000 доларів США, які зобов'язалася повернути щомісячними платежами протягом 120 місяців та сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 10,50% річних і плату за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,42% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів).

8 вересня 2006р. ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої банк надає позичальнику транш у сумі 103 000 доларів США строком до 7 вересня 2016р. для придбання земельних ділянок, а позичальник вносить щомісячно до 10 числа поточного місяця мінімальний платіж у розмірі 1707 доларів.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 8 вересня 2006р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 77/П/РП/2006-840 від 8 вересня 2006р., а саме повернути до 7 вересня 2016р. кредит у сумі 103 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом із розрахунку 10,50% річних та сплатити можливі штрафні санкції.

Додатковою угодою № 2 від 22 листопада 2007р. банк та ОСОБА_1 підтвердили отримання позичальником ще одного траншу у сумі 103 000 доларів США та погодили розмір мінімально необхідного щомісячного платежу у розмірі 1800 доларів США.

Пунктом 5.2. кредитного договору сторони визначили, що у разі прострочення позичальником терміну сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення терміну дострокового виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до пункту 5.3. кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 цього договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору за кожний випадок.

Позивачем наданий розрахунок заборгованості, відповідно до якого позичальником останній платіж було внесено 10 серпня 2012р., який звернуто банком на погашення тіла кредиту та комісії, а тому станом на 14 травня 2014р. заборгованість становить: за кредитом у сумі 95 197,84 доларів США, за процентами у сумі 21 691,90 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту у сумі 6 136,33 доларів США, штрафу за порушення умов п. 4.2. додаткової угоди у сумі 15 656,54 доларів США, за комісією у сумі 10 376,72 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом, позивачем на вимогу суду для проведення судової економічної експертизи не були надані необхідні документи, що свідчить про ухилення банку від проведення експертизи, а відтак позовні вимоги не є доведеними відповідно до ст. 146 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

- 3 -

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику

(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення чергової частини кредиту, тому позивач повинен був надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача.

Під час розгляду справи судом відповідач ОСОБА_1 не заперечувала укладення кредитного договору з позивачем, отримання грошових коштів на підставі цього договору у сумі 210 000 доларів США та припинення внесення щомісячних платежів з серпня 2012р.

Пунктом 4.2.4. кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3. цього договору.

Отже, у банку виникло право вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У порядку ч. 2 ст. 10 ЦПК України представником відповідача ОСОБА_1 було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи для з'ясування чи підтверджується розмір заборгованості за кредитним договором, який визначений позивачем, наданими ним документами.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року по даній справі було призначено судову бухгалтерську експертизу, яка проведена не була, у зв'язку із ненаданням банком за клопотанням експерта необхідних для проведення експертизи документів.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що банком частина необхідних експерту документів була направлена безпосередньо експертній установі, однак експертом прийнята не була, так як вони не були направлені судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому апеляційним судом 12 квітня 2016р. по даній справі була призначена судова бухгалтерська експертиза для перевірки підтвердження заявленого позивачем розміру заборгованості за кредитним договором наданим доказам.

У порушення вимог ст. 131 ЦПК України позивач тільки на вимогу експерта надав суду додаткові угоди до кредитного договору, з яких судом було встановлено, що 21 січня 2010р. банк та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 3, за умовами якої виклали кредитний договір у новій редакції, зокрема, сторони змінили підстави та розмір відповідальності позичальника.

- 4 -

Відповідно до пункту 4.1. додаткової угоди № 3 від 21 січня 2010р. сторони погодили, що у разі невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.

Пунктом 4.2. сторони визначили, що у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2. -3.3.5., 3.3.7.-3.3.21. цього договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процента від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29 липня 2016р. ОСОБА_5 розмір заборгованості ОСОБА_1 по тілу кредиту документально підтверджується у сумі 95 197,84 доларів США. Проте, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 8 серпня 2006р. за відсотками, пенею та комісією документально не підтверджується.

Свій висновок експерт ОСОБА_5 підтвердив під час опитування у апеляційному суді, а також зазначив, що надані банком первинні бухгалтерські документи не дають можливості визначити ні розмір нарахованих процентів за кредитним договором № 77/П/РП/2006-840 від 8 серпня 2006р., ні зарахування сплачених позичальником коштів на погашення процентів, так як оформлені з порушенням Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, яке затверджене постановою Правління Національного банку України № 566 від 30 грудня 1998р., та Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18 червня 2003р.

Експерт ОСОБА_5 зазначив, що враховуючи неналежне оформлення банківських документів, неможливо перевірити відповідність нарахування банком процентів умовам кредитного договору, а відтак і зробити висновок, що нарахована позивачем заборгованість за процентами документально підтверджена позивачем.

Судом апеляційної інстанції у порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України було неодноразово роз'яснено представнику позивача необхідність надання документів, які б підтвердили правомірність дій банку, або спростували висновок експерта, а також право на призначення додаткової або повторної експертизи, або забезпечення у судове засідання явки спеціаліста банку, який би надав відповідні роз'яснення, проте, позивач своїм право не скористався та належних доказів у підтвердження розміру заборгованості апеляційному суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 по сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до

- 5 -

приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -

гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий правовий висновок був зроблений на спільному засіданні судової палати у господарських справах та судової палати у цивільних справах Верховного Суду України 1 квітня 2015р. у справі 3-29гс15.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що пеня нарахована за прострочення сплати мінімального платежу у доларах США, її еквівалент у гривні визначений із остаточної суми і за курсом долара до національної валюти станом на 14 травня 2014р., що суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

При цьому, за час судового розгляду ні у суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, не дивлячись на неодноразові звернення суду, позивачем не був наданий розрахунок пені у гривні, а відтак колегія суддів вважає, що розмір пені також не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до тексту позовної заяви позивачем нарахований штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу, тобто за ті ж дії, за які нарахована пеня.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості по процентам, що також не дає можливість перевірити правильність нарахування штрафу, так як відповідно до п. 4.2. додаткової угоди № 3 від 21 січня 2010р. розмір штрафу вираховується від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення штрафу.

- 6 -

Пунктом 1.3.2. кредитного договору у редакції від 8 вересня 2006р. сторони визначили обов'язок позичальника сплачувати плату за управління кредитом щомісячно у розмірі 0,42% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 2.5. кредитного договору у редакції додаткової угоди № 3 від 21 січня 2010р. сторони визначили порядок сплати комісії за користування кредитом.

Згідно висновку судової економічної експертизи від 29 липня 2016р. надання послуг з управління кредитом чинним законодавством не передбачено. Також експертом зазначено, що позивачем не надано документів, які б підтвердили надання банком позичальнику окремих послуг в рамках кредитного договору, а відтак нарахування щомісячної комісії є безпідставною.

Під час розгляду справи апеляційним судом представником позивача висновки експерта спростовані не були, а також не було надано документів, які б підтвердили надання позичальнику послуг з управління кредитом, а відтак колегія суддів вважає, що позивачем не надано належним та достатніх доказів у підтвердження позовних вимог про стягнення комісії.

При цьому, та обставина, що сторони погодили оплату щомісячної комісії умовами договору, не є беззаперечною підставою для стягнення цього платежу, так як позивач повинен надати докази виконання пункту кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за управління кредитом, тобто надати докази вчинення дій або надання таких послуг.

Приймаючи рішення стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою, укладеною 22 листопада 2007р. кредитором та позичальником, банк надав додатковий транш у розмірі 103 000 доларів США, чим збільшив розмір тіла кредиту до 206 000 доларів США.

Крім того, з наданих квитанцій вбачається, що 11 серпня 2008р. банк надав позичальнику ще 4000 доларів США, у результаті чого розмір кредиту був збільшений до 210000 доларів США.

Також кредитор та позичальник 21 січня 2010р. уклали додаткову угоду № 3 до кредитного договору, пунктом 4 якої був змінений розмір пені за невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів з 1% до подвійної облікової ставки НБУ, а також встановили штраф у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2. -3.3.5., 3.3.7.-3.3.21. цього договору у розмірі 3 процента від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з

- 7 -

припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Позивачем суду не було надано доказів, що додаткові угоди укладалися кредитором та позичальником за згодою та повідомлення поручителя ОСОБА_2

Таким чином, з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що встановлення додатковими угодами до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру тіла кредиту, пені та штрафних санкцій, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

За таких обставин відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 є припиненою, а відтак правових підстав для стягнення з нього заборгованості у солідарному порядку з боржником не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме у частині стягнення з позичальника суми заборгованості за тілом кредиту у сумі 95 197,84 доларів США, розмір якої знайшов підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу позову у сумі 3 654грн. та за подачу апеляційної скарги у сумі 4019,40грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 95 197,84 доларів США та судовий збір у сумі 7 673грн. 40коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: