Провадження №2/760/15/16
В справі №760/6216/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_11

відповідача- ОСОБА_2

представника відповідача- ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов»язання скасувати запис про реєстрацію та внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно;

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу 1/3 частини будинку АДРЕСА_3, зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати запис про належність на праві власності відповідачу за даним договором 1/3 частини будинку та зобов»язати внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність даної частини будинку йому.

Посилається в позові на те, що він та його брат ОСОБА_4 були власниками по 1/3 частині будинку АДРЕСА_3 кожний.

Після смерті брата його частку успадкував його син - відповідач у справі.

В 2014 році під час парламентських виборів на виборчій дільниці він дізнався, що не був включений до списку виборців, в зв»язку з чим звернувся до Солом'янського РВ ГУ ДМС в м. Києві.

З листа від 26 грудня 2014 року його стало відомо, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва він був визнаний таким, що втратив право користування 1/3 частиною будинку АДРЕСА_3 та знятий з реєстрації в будинку.

З тексту рішення суду йому стало відомо, що він, начебто, продав належну йому частину будинку відповідачу.

Після отримання копії Договору купівлі-продажу від 24 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Перевертуном О.Ю., виявив, що підпис у договорі виконаний не ним.

Крім того, він не мав наміру та не продавав належну йому частину будинку, не знає та ніколи не був на робочому місці приватного нотаріуса Перевертуна О.Ю., коштів, зазначених у договорі, не отримував.

Підпис у договорі схожий на його підпис у паспорті, який він виконував у вкрай незручному становищі, однак йому не належить. Крім того, з 2005 року він має проблеми з кистями обох рук, суглоби його пальців деформовані, що змінило його почерк.

Тобто, виконати підпис у спосіб, яким він виконаний у договорі, він не міг.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилався на те, що договір був укладений на підписаний позивачем особисто.

В рахунок вартості проданої частини будинку ним було передано позивачу 60 000 доларів США, а в подальшому позивач став вимагати ще 5000 доларів США, які він йому передав у січні 2014 року.

Отримані кошти позивач вніс на свій рахунок у ПАТ »Комерційний банк »Надра», надавши йому копію квитанції про це.

Після отримання грошових коштів позивач у лютому 2014 року придбав на своє ім»я двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 і до моменту звернення до суду позивач з ним не спілкувався.

Звернувся до суду з зустрічним позовом і просить визнати дійним укладений з позивачем Договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку.

Зазначає, що договір за формою та змістом відповідає вимогам закону, виконаний обома сторонами. Після його укладення позивач передав йому оригінали правостановлюючих документів, що дало йому змогу зареєструвати придбану частину будинку на своє ім»я.

В підтвердження правомірності укладеного правочину зазначив, що починаючи з дати укладення договору купівлі-продажу позивач у будинку не проживає, не утримує майно, а всі витрати щодо утримання спірного майна здійснює особисто він.

Виходячи з того, що при укладенні договору було досягнуто всіх його істотних умов, договір був виконаний сторонами, однак позивач заперечує його дійсність, просить задовольнити зустрічний позов.

Позивач та його представник проти зустрічного позову заперечували з підстав, викладених у первісному позові.

Заслухавши пояснення сторін, свідка,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог сторін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину по закону від 6 лютого 1981 року, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, будинок АДРЕСА_3 був успадкований ОСОБА_8, позивачем та його братом ОСОБА_4 - батьком відповідача, в рівних частках.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 18 січня 2011 року, виданого 9-ю Київською державною нотаріальною конторою, та Мирової угоди, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 року, відповідач набув у власність 2/3 частини спірного будинку.

24 вересня 2011 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю., за яким позивач продав належну йому 1/3 частину будинку відповідачу.

Відповідно до п.61 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, діючої на момент укладення угоди, при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною першою статті 210 кодексу визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.05.2004 року, який діяв на момент укладення договору, державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Відповідно до його п.6 державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що при укладенні договору позивач надав нотаріусу правовстановлюючі документи і посвідчення угоди та її реєстрація була здійснена в порядку, визначеному законом.

Договір був зареєстрований в реєстрі за №655 та у Державному реєстрі правочинів за №4653208 від 24 вересня 2011 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів.

/а. с. 9; 15; 59 - 65 /

Відповідно до п.4 договору продаж здійснено за 43870, 00гр., які покупець сплатив продавцю, тобто позивачу, до підписання цього договору.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що в договорі була зазначена вартість відчужуваної частини будинку за оцінкою БТІ, однак при укладенні договору була досягнута домовленість про продаж належної позивачу частини будинку за 60 000,00 доларів США, а в подальшому позивач став вимагати від нього ще 5000,00 доларів США.

Вся сума була передана позивачу 17 січня 2014 року.

З розписки позивача, вчиненої ним на копії витягу про державну реєстрацію прав 17 січня 2014 року, вбачається, що ним було отримано від відповідача 65 000 доларів США в рахунок оплати вартості 1/3 частини будинку АДРЕСА_3.

З копії квитанції №1846 від 17 січня 2014 року вбачається, що в цей же день позивач вніс у відділення № 2679 філії ПАТ КБ »Надра» на відкритий ним депозитний рахунок 60 000 доларів США.

В подальшому, 11 лютого 2014 року позивач придбав двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 460 000 грн. 00 коп.

/ а. с. 58 - 60; 66 - 67; 102 - 104 /

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він давно підтримує дружні стосунки з позивачем, а також з його братом, батьком відповідача, який помер.

В 2011 році він надавав позивачу та відповідачу консультації при укладенні Договору купівлі-продажу 1/3 частини будинку по АДРЕСА_3

17 січня 2014 року між ним та позивачем був укладений Договір, предметом якого було юридичне супроводження проведення розрахунків між ним та відповідачем за продаж 1/ 3 частини будинку, що належала позивачу, юридичне супроводження відкриття позивачем рахунку в банку для зберігання коштів та придбання позивачем квартири.

Даний договір був виконаний як ним, так і позивачем, про що був складений відповідний Акт.

Підтвердив, що відповідач у його присутності передавав позивачу кошти за продану частину будинку і в його присутності позивач писав про це розписку.

Після отримання коштів вони були покладені позивачем на депозитний рахунок у банку.

Даних обставин позивач у судовому засіданні не спростовував.

Ці ж обставини підтверджуються Договором № 2014/01/01 від 17 січня 2014 року, Актом виконаних робіт, випискою-повідомленням про комплексне банківське обслуговування та Договором строкового банківського вкладу від 17 січня 2014 року.

/ а.с. 176 - 183 /

Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ухвалою суду від 10 липня 2015 року за клопотанням позивача судом була призначена судова почеркознавча експертиза, провадження якої було доручено Київському НДІ судових експертиз.

В зв»язку з невиконанням судом клопотання експертів про надання оригіналу оспорюваного позивачем Договору купівлі-продажу, судовими експертами було складено повідомлення про неможливість надання висновку.

На вимогу суду сторони оригіналу договору суду не надали в зв»язку з його відсутністю, а вжиті судом заходи за клопотанням позивача для його витребування результатів не дали.

/ а.с. 147; 150 - 168; 210 - 213; 215 /

Ухвалою суду від 16 травня 2016 року за клопотанням позивача судом була призначена судова почеркознавча експертиза за копією оспорюваного договору.

Листом від 30 травня 2016 року матеріали справи були повернуті до суду для виконання клопотання, у тому числі, про надання оригіналу Договору купівлі-продажу від 24.09.2011 року.

Крім того, на запит представника відповідача Київським НДІ судових експертиз листом від 10 червня 2016 року було повідомлено, що почеркознавчі експертизи за копіями документів у Київському НДІ судових експертиз не проводяться.

/ а.с. 235 - 236 /

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На виконання даної норми закону судом були вчинені всі передбачені законом дії з метою сприяння здійсненню позивачем його прав, визначених ст.27 ЦПК України.

При цьому суд враховує, що позивач був забезпечений правовою допомогою при розгляді справи судом.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 213 цього ж Кодексу рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів цивільного судочинства, а саме змагальності сторін, наданих сторонами доказів та заперечень відповідача проти позову, здобутих у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Суд не приймає до уваги твердження позивача в судовому засіданні в обгрунтування пред»явленого позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов»язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Як зазначено вище, позивач не заперечував отримання від відповідача 65 000 доларів США 17 січня 2014 року та наданої ним розписки про це.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що на прохання позивача кошти зберігалися у нього, так як він мав намір придбати квартиру і вони після укладення договору тривалий час підшукували варіанти для її придбання.

Дані обставини позивач у судовому засіданні підтвердив.

Підтвердив позивач і придбання квартири на своє ім»я і непроживання в будинку після укладення Договору купівлі-продажу.

Будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, своїм твердженням позивач суду не надав, а сумніватися в об»єктивності наданих відповідачем доказів у суду немає підстав.

Що стосується наданих позивачем Авторських свідоцтв в обгрунтування наявності у нього коштів на придбання квартири, а також копії трудової книжки, що підтверджує стаж його роботи, суд враховує, що дані Свідоцтва видані позивачу в 70-х роках 20 століття і не підтверджують отримання ним будь-яких коштів, як і стаж роботи позивача.

/ а.с. 126 - 142 /

Крім того, суд зважає на те, що будь-яким чином позивачем не підтверджені і обставини в обгрунтування заперечень проти зустрічного позову в частині походження у нього коштів та написання ним розписки про отримання коштів за продану частину будинку.

За таких обставин вони не можуть бути прийняті судом до уваги.

Суд також не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Укладений між сторонами Договір купівлі-продажу 1/3 частини будинку, в силу ст. 657 ЦК України, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Дані вимоги закону сторонами при його укладенні були дотримані, а тому підстави для застосування вимог ч.2 ст. 220 ЦК України відсутні.

Крім того, суд при цьому враховує, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Вище суд прийшов до висновку, що при укладенні оспорюваного позивачем договору були дотримані вимоги закону, які пред»являються до такого виду правочинів, договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку, відповідає вимогам закону, а тому передбачені законом підстави для задоволення зустрічного позову також відсутні.

Так ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Судку України № 6-49цс13 від 19 червня 2013 року, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду.

Виходячи з викладеного вище, керуючись ст. ст.15,16,203,215, ч.2 ст.220, 627, ч.1 ст.638, ч.3 ст.640,ч.1 ст.655, 657Цивільного кодексу України, ст.ст. 1,3, 4, 10, 11, 57-60,88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання скасувати запис про реєстрацію та внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя