Справа № 522/5054 /15-ц
Номер провадження 2/522/949 /16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участю секретерів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про переведення права власності, за участю третьої особи ОСОБА_5, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкоди у здійсненні права власності ,-

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовної заяви до ОСОБА_4 про переведення права власності на його імя на нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 96 кв. м. основною площею 55,7 м, за адресою м. Одеса, вул. Канатна будинок 73, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власність СФУ 573804 від 22.12.2011, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради; нежитлові приміщення магазину загальною площею 30,1 кв.м. за адресою м ОСОБА_2, вул. Космонавтів, будинок 13, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 за номером 738; нежитлове приміщення салону-магазину загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Академіка Філатова, будинок 55, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7 за номером 1805; домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв. м., житловою площею 73,7 кв. м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_3 21 липня 2014 року позичив відповідачці ОСОБА_4 грошову суму еквівалентну 600 000, 00 євро строком до 20 лютого 2015 року за договором позики, копію договору позики позивач надав до позову, а оскільки з змісту договору позики вбачається, що відповідачка надала позивачу у заставу спірне нерухоме майно, а свої основні зобовязання щодо повернення коштів не виконала, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав про переведення права власності належного відповідачки на його імя.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Переведено право власності на імя ОСОБА_3 на нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 96 кв. м. основною площею 55,7 м, за адресою м. Одеса, вул. Канатна будинок 73, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власність СФУ 573804 від 22.12.2011, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради; нежитлові приміщення магазину загальною площею 30,1 кв.м. за адресою м ОСОБА_2, вул. Космонавтів, будинок 13, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 за номером 738; нежитлове приміщення салону-магазину загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Академіка Філатова, будинок 55, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7 за номером 1805; домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв. м., житловою площею 73,7 кв. м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2015 року скасоване заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про переведення права власності, і призначено справу до відкритого судового засідання.

Ухвалою суду від 02 листопада 2015 року обєднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про переведення права власності, зі зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкоди у здійсненні права власності.

Ухвалами суду Приморського районного суду неодноразово зобовязано позивача ОСОБА_3 надати до суду оригінал договору позики від 21 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що відповідачка ОСОБА_4 не брала борг у позивач ОСОБА_3 грошову суму еквівалентну 600 000,00 (шестистам тисячам) євро, договір позики 21 липня 2014 року з позивачем ОСОБА_3 не укладала, підпису під договір вона ставила, під час нібито підписаного 21 липня 2014 року договору позики, відповідачка знаходилася за межами України, що виключає навіть теоретичну можливість укладання будь яких угод та позичання грошей за її участю. Зазначила, що відповідачка ОСОБА_4 ніколи не мала наміру перечення права власності спірних обєктів на імя ОСОБА_3, зовсім не знайомого їй чоловіка. Представник відповідачки посилається на фальшивість договору позики від 21 липня 2014 року, наданого позивачем ОСОБА_3, оскільки до суду оригінал договору позики від 21 липня 2014 року ОСОБА_3 та його представником не наданий, просила у позовної заяви ОСОБА_3 відмовити, а уточнений зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Залучена в якості співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5, просила суд позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, а у зустрічному позови ОСОБА_4 відмовити.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, вислухавши пояснення сторін, оглянувши копію договору позики від 21 липня 2014 року, суд прийшов до наступних висновків:

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи копію договору позики від 21 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції встановив, що рукописний підпис позивача ОСОБА_3 у наданого до суду копії договору позики від 12 липня 2014 року (т.1. а.с. 18), позовної заяви позивача ОСОБА_3 (т.1. а.с. 2-4), копії паспорту громадянина України ОСОБА_3 (т.1 а.с. 5-6), заяви позивача ОСОБА_3 про проведення судового засідання без фіксації судового процесу від 10.07.2015 року (т.1. а.с. 25), заяви позивача ОСОБА_3 про видання йому копії заочного рішення від 21.07.2015 року (т.1 а.с. 33), копії довіреності від 10.09.2015 року, видана ОСОБА_3 на імя ОСОБА_8, для його представництва у судових органах (т.1 а.с. 125), заяви позивача ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду від 02.11.2015 року (т.1 а.с. 134), клопотання позивача ОСОБА_3 про визнання його явки обовязкової до суду від 23.11.2015 року (т. 1 а.с. 168, 179), заяв позивача ОСОБА_3 про видачу йому копії ухвал про відкриття провадження та ознайомлення з матеріалами справи, які надані їм особисто через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси суду 24.03.2016 року (т.1 а.с. 239, 240), копії розписки надана ОСОБА_3 на імя ОСОБА_5 від 10 вересня 2015 року (т.2. а.с. 4), копії довіреності від 10.10.2015 року, видана ОСОБА_3 на імя ОСОБА_9, для його представництва у підприємствах і установах (т.2 а.с. 5), є різними та відрізняються, що виключає можливість ідентифікувати підпис у копії договору позики від 21 липня 2014 року.

Згідно положень ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики зобовязаний підтвердити своє право вимагати від позивача виконання боргових зобовязань, але всупереч цим положенням ним не наданий оригінал договору позики від 21 липня 2014 року у підтвердження його укладення з відповідачкою ОСОБА_4 та докази отримання відповідачем від нього за договором позики від 21 липня 2014 року суму у розмірі 600 000 євро, тобто розписку відповідачки ОСОБА_4.

В матеріали справи відсутній оригінал договору позики, оригінал розписки, та визначення сторонами в цьому договорі формулюванні про передачу у власність позикодавцем позичальнику 600 000 євро не є достатніми доказами отримання відповідачем суми позики, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника ( ч.2 ст. 1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України ( справа №6-79/цс/14) та оригінал договору позики від 21 липня 2014 року у підтвердження його укладення.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивачем ОСОБА_3 та його представником оригінал договору позики від 21 липня 2014 року не був наданий до суду, як вимагає стаття 64 ЦПК України, і суд не оглядав в судовому засіданні.

Наявність в матеріалах справи копії договору позики від 21 липня 2014 року не може вважатись належним доказом, оскільки оригінал договору позивачем не наданий.

Копію договору позики від 21.07.2014 року, наданого позивачем до суду, належним чином не посвідчений, і тому суд розцінює копію зазначеного документу як неналежним та недопустимим доказом, і не може взяти його до уваги.

Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що договір позики 21 липня 2014 року з позивачем ОСОБА_3 вона не укладала, підпис під договір вона не ставила, під час укладеного 21 липня 2014 року договору позики, відповідачка знаходилася за межами України, також зазначила, що вона ніколи не мала наміру переведення права власності спірних обєктів на іншу особу.

Судом першої інстанції при розгляді справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Ізмаїл Одеської області в період 12 липня 2014 року на території України не знаходилася, відомості наданні на підставі інформації головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01801, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 30) (т.2. а.с. )

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Перевіривши позовні вимоги ОСОБА_3 про переведення на його імя права власності на обєкти, які належать відповідачки ОСОБА_4 на праві власності у звязку з неповерненням відповідачкою суму боргу за договором позики від 24.07.2014 року, суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача не відповідають ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, тому правову норму на яку посилається позивач не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, оскільки обставини щодо передачі ним грошових коштів відповідачу не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому законних підстав для задоволення позову не має.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4В звернулась до суду, в якому вказує, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, належить домоволодіння за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачка ОСОБА_5, яка мешкає за адресою АДРЕСА_1, разом зі своїм чоловіком на автомобілі Мерседес чорного кольору д/н ВН 9255 АВ прибула до приватного будинку позивачки, який належить ОСОБА_4В, відчинивши ворота, зайшла на подвіря, а потім у вищевказаний будинок. Як вбачається із матеріалів справи представник ОСОБА_4 ОСОБА_10 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідачів. Тому в своєму зустрічному позові позивачка просить усунути їй перешкоди у здійсненні права розпорядження належною їй на праві власності будинку шляхом виселення відповідачів.

Судом було встановлено, що Київськім ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальних провадженнях № 0006035 від 17.11.2015 р. за ч.1 ст.358 ККУ (підроблення документів) стосовно шахрайських дій ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_4В; № 0006034 від 17.11.2015 р. за ч.1 ст.289 ККУ (незаконне заволодіння транспортним засобом) стосовно невідомих осіб що заволоділи транспортним засобом ОСОБА_4 якій знаходився в гаражі її будинку за адресою м. Одеса, 2-й провулок Амундсена, 20. у той час, коли будинок вже був самоуправно зайнятий ОСОБА_5; № 0006876 від 15.12.2015 р. за ч.1 ст.185 ККУ (крадіжка) стосовно невідомих осіб що скоїли крадіжку майна ОСОБА_4 із її будинку за адресою м. Одеса, 2-й провулок Амундсена, 20. у той час, коли будинок вже був самоуправно зайнятий ОСОБА_5.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У передбачених законом випадках, зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України, обмеження права власності можуть мати місце.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення.

Керуючись ст. ст.319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 9, 150 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про переведення права власності, за участю третьої особи ОСОБА_5, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкоди у здійсненні права власності задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, шляхом виселення ОСОБА_3 із членами його сім'ї та будь яких інших осіб з домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, без надання іншого житла та передати домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20 ОСОБА_4, якій належить на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Зобовязати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди в здійсненні права власності з домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, шляхом виселення ОСОБА_5 із членами її сім'ї та будь яких інших осіб з домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20, без надання іншого житла та передати домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20 ОСОБА_4, якій належить на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ 076675 від 09.02.2005р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Зобовязати ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4 перешкоди в здійсненні права власності з домоволодіння, що складається з одного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 346,5 кв.м., житловою площею 73,7 кв.м., за адресою м. Одеса, 2-ий провулок Амундсена, будинок 20.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя

25.10.2016