УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Кафідової О.В., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2012 року з ОСОБА_4 на його користь було стягнуто суму боргу за договорами позики в розмірі 314 553 грн 11 коп. та судовий збір в розмірі 3 145 грн 52 коп. Зазначив, що виконавчі листи знаходяться на примусовому виконанні, однак до теперішнього часу рішення суду не виконано. Просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму 3 % річних від простроченої заборгованості з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості за договором позики від 23 грудня 2011 року в розмірі 156 756 грн 50 коп., та судовий збір в розмірі 1 567 грн 57 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму 3 % річних від простроченої заборгованості з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості за договором позики від 23 грудня 2011 року у розмірі 156 756 грн 50 коп. та сплачену суму судового збору у розмірі 1 567 грн 57 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача збитків, завданих інфляцією, в сумі 131 482 грн 77 коп. скасовано. Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми з 156 756 грн 50 коп. до 25 273 грн 73 коп. та стягнуту суму судового збору з 1 567 грн 57 коп. до 252 грн 73 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються також на випадки простроченого грошового зобов'язання, визначеного в іноземній валюті.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 23 грудня 2011 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 на умовах позики грошові кошти в сумі 42 055 дол. США.

Відповідно до ст. ст. 526 та 527 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто за договором позики суму боргу в розмірі 314 553 грн 11 коп. та судовий збір.

Виконавчі листи знаходяться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області.

За вказаними виконавчими документами стягнення на користь ОСОБА_3 на час розгляду справи не було проведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, у цьому випадку договірне зобов'язання відповідача по поверненню отриманої позики з постановленням вказаного судового рішення трансформувалось у грошове зобов'язання по виконанню рішення суду.

Разом із тим, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до умов якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

За таких обставин, правильними є висновки місцевого суду про те, що оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача гроші, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, та стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Висновки апеляційного суду про те, що правила ч. 2 ст. 625 ЦК на виниклі правовідносини в частини стягнення інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов'язання не поширюються з огляду на те, що борг отримувався у іноземній валюті, неспроможні, оскільки після ухвалення рішення суду про стягнення боргу у гривні, зобов'язання для боржника трансформувалось у грошове зобов'язання, виражене у гривні, а відтак й підлягають застосуванню зазначені положення закону.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-49цс12.

Відтак, висновок місцевого суду про те, що на спірні правовідносини поширюється положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, є правильними.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи й скасоване апеляційним судом помилково.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні боргу з урахуванням індексу інфляції із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2016 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та в цій частині залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:О.В. Кафідова
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович