АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який на підставі договору про надання правової допомоги діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково: на його користь з ОСОБА_5 стягнуто 86 тис. грн. заборгованості за розпискою від 30.03.2013; у задоволенні решти позовних вимог (про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою) відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки, складеної 30 березня 2013 року, ОСОБА_5 зобов'язалася повернути отриманий у ОСОБА_3 борг у розмірі 86000,00 грн в 10-денний строк.

Виходячи з того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, що видається боржником кредитору за договором позики і підтверджує його укладення, умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, враховуючи, що в установленому законом порядку договір позики не оспорений, - суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог про стягнення суми боргу. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою, то суд вважав їх недоведеними в установленому законом порядку, а тому відмовив у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є стягнення суми боргу за договором позики. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Правильно встановлено судом першої інстанції і не заперечується самою ОСОБА_5, що вона 30.03.2013 власноручно написала розписку, копія якої, звірена судом з оригіналом, міститься в матеріалах справи (ас9).

В обгрунтування заперечень проти позову ОСОБА_5 посилалась на те, що розписку вона написала під примусом і грошових коштів за розпискою не отримала.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник вправі оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця, проте, за відсутності дотримання письмової форми договору для підтвердження зазначених обставин вони не можуть бути підтверджені свідченнями свідків, окрім випадків укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У разі якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, проте, одна зі сторін правочину заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст.230-233 ЦК України вчинені під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або під впливом тяжкої обставини правочини підлягають визнанню судом недійсними.

Суд відповідно до ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи у порядку, встановленому цим кодексом, не інакше як за зверненням фізичних осіб, які звернулись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав чи інтересів (ст.ст.3,15 ЦПК України).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 у встановленому законом порядку оспорює договір позики, укладений між нею та ОСОБА_6 30.03.2013, ні суду першої, ні апеляційної інстанції у порядку ст.ст.10,60,137 ЦПК України не надано.

З огляду на наведене самі по собі доводи відповідача ОСОБА_5 та її представника про те, що за договором позики вона не отримувала від ОСОБА_6 грошові кошти, а розписку склала під впливом насильства, без оспорювання договору позики у встановленому законом порядку позовного провадження (ст.ст.231,1051 ЦК України), за наявності письмової форми договору позики (розписки) не дають підстав уважати договір неукладеним (укладеним з порушенням вимог закону). Отже, самі по собі доводи відповідача у даній справі не дають підстав для застосування правових наслідків недійсності договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на наведене правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_5 86 тис. грн. боргу. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва у даній справі не оскаржується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який на підставі договору про надання правової допомоги діє в інтересах ОСОБА_5, відхилити. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна