Справа № 152/1503/16-ц
У Х В А Л А

11 жовтня 2016 року м. Шаргород

Суддя Шаргородського районного суду Вінницької області Строгий І.Л., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до громадянина ОСОБА_2 Республіки Німеччина ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, третя особа ОСОБА_4,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до громадянина ОСОБА_2 Республіки Німеччина ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Перевіривши відповідність позовної заяви вимогам, викладеним у статтях 119 і 120 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), вважаю, що позовну заяву слід залишити без руху, оскільки вона не відповідає ст. 119 ЦПК України.

Згідно з пунктом 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Разом із тим, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що на її утриманні є малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте не зазначено доказів, якими підтверджується та обставина, що малолітня ОСОБА_5 знаходиться на утриманні позивача.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У звязку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Слід зазначити, що у даному випадку мова не йде про надання доказів суду, а лише про виконання вимог пункту 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України щодо зазначення доказів, які підтверджують кожну обставину, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 415 ЦПК України установлено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено, - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Україна приєдналася до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах згідно із Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2052-III.

Інформацію стосовно держав, які є учасниками Конвенції, Центральних органів, визначених згідно зі статтею 2 Конвенції, адреси цих органів вміщено на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права http://www.hcch.net. Німеччина є учасником цієї Конвенції.

Особливості виконання Конвенції визначено розділом VI Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України і Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 2 липня 2008 р. за № 573/15264 (далі - Інструкція) доручення складається судом України, який розглядає цивільну справу, і повинно містити інформацію та документи, передбачені міжнародним договором України. Доручення адресується компетентному суду запитуваної держави.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову. У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи. Це окремо визначається судом України у дорученні. Витрати, пов'язані із залученням перекладача, сплачуються у порядку, передбаченому статтею 86 Цивільного процесуального кодексу України. Переклад здійснюється фахівцем, запрошеним до відповідного суду України згідно із статтею 55 Цивільного процесуального кодексу України, або засвідчується уповноваженим перекладачем, або нотаріально.

Отже, поряд із тим, що саме на суд покладається обовязок з оформлення окремого доручення, його переклад на мову запитуваної держави здійснюється у даному випадку позивачем.

З метою підготовки відповідача, як сторони у справі, до судового розгляду справи, у тому числі для підготовки відповідачем заперечень проти позову, відповідності до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року необхідно направити пакет документів для вручення відповідачу - громадянину ОСОБА_2 Республіки Німеччина ОСОБА_3.

Однак, як убачається із позовної заяви, позивачем не додано завіреного перекладу позову з додатками на мову запитуваної сторони, якою у цій справі є Німеччина.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що, реалізуючі пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

З огляду на викладене, вважаю, що позовну заяву слід залишити без руху та запропонувати позивачу усунути вимоги позовної заяви.

Керуючись статтями 119, 121, 208-210 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до громадянина ОСОБА_2 Республіки Німеччина ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, третя особа ОСОБА_4 - залишити без руху.

Запропонувати позивачу протягом пяти днів з дня отримання нею копії цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви.

Розяснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали, позовна заява вважатиметься неподаною і повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.Л. Строгий