Справа № 229/3574/16-ц
Провадження №2-о/229/237/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря Костіної І.В.

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті,

зацікавлена особа: Дружківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

В С Т А Н О В И В:

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що 24.09.2016 року в м.Донецьк померла її бабуся ОСОБА_2.

Померла була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Бабуся довго та тяжко хворіла, у неї була ішемічна хвороба серця, постійно знаходилась на диспансерному обліку за місцем проживання, останній час самостійно пересуватись не могла.

У неї не було можливості вивезти бабусю з окупованої території і тому вона поховала її за місцем проживання.

Після смерті бабусі вона на тимчасово окупованій території отримала лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті.

Враховуючи, що на тимчасово окупованій території видають свідоцтва про смерть невстановленого зразка, вона не стала оформлювати цей документ, так як м.Донецьк є територія України, і тому в даному випадку необхідно отримати свідоцтво про смерть відповідно до законодавства України.

Вона зверталась до Дружківського міського відділу ДРАЦС де їй було відмовлено в розгляді документів про смерть її бабусі, складених на окупованій території, та рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про встановлення факту її смерті.

Ортримання свідоцтва про смерть їй необхідно для захисту її права на спадщину після смерті бабусі та отримання коштів на поховання.

Просить встановити факт смерті її бабусі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 24.09.2016 року у м.Донецьк.

В судовому засіданні заявник підтримала свою заяву з підстав зазначених в ній. Просить її задовольнити в повному обсязі.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника зацікавленої особи.

Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Суд встановив, що заявник ОСОБА_1 є онукою померлої ОСОБА_3. (а.с. 3,6-9).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла 24 вересня 2016 року у м.Донецьк, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 115 від 24.09.2016 року, довідкою про причину смерті від 24.09.2016 року, виданими комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7 м.Донецька», бланком замовлення на організацію поховання від 24.09.2016 року, договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 80 від 25.09.2016 року, актом прийому-передачі наданих послуг за зазначеним договором, свідоцтвом про поховання, виданим ритуальною службою міста Донецька, а також фотографіями з місця поховання (а.с. 11-18).

Допитана в судовому засіданні, відповідно до ст. 184 ЦПК України, в якості свідка заявник ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_3 була її бабусею, останній час тяжко хворіла на ішемічну хворобу серця, знаходилась на диспансерному обліку за місцем проживання, померла 24.09.2016 року за місцем свого проживання по вул. 60-річчя СРСР, 12-53 в м.Донецьк, яке є тимчасово окупованою територією України. Похованням бабусі займалася вона. Поховали померлу на Лозовському кладовищі в м.Донецьк.

Судом встановлено, що у реєстрації смерті ОСОБА_1 було відмовлено оскільки останньою для підтвердження факту смерті ОСОБА_3 предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 (а.с. 19).

Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть ОСОБА_3, як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3 від 24.09.2016 року, видане в місті Донецьк - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_3 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1 суд, як виняток, приймає до уваги надане лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3, і оцінює його в сукупності з бланком замовлення на організацію поховання від 24.09.2016 року, договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 80 від 25.09.2016 року, актом прийому-передачі наданих послуг за зазначеним договором, свідоцтвом про поховання, виданим ритуальною службою міста Донецька, фотографіями з місця поховання, поясненнями заявника ОСОБА_1, допитаноъ в якості свідка, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_3 24 вересня 2016 року у м. Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть бабусі відповідно до законодавства України.

Керуючись ст.ст. 209,212,214,215,223,256, 257-1, 259,367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, і яка померла 24 вересня 2016 року в м. Донецьк, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Копію рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через Дружківський міський суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: Т.Л.Панова