АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Лисака І. Н., Одинака О. О.,

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2004 року,

встановила:

У квітні 2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначав, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 червня 1966 року №300/11 його батькові - ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 0,06 га під індивідуальне житлове будівництво за адресою АДРЕСА_1.

На вказаній земельній ділянці батьками було побудовано житловий будинок площею 113 кв. м.

За рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 26 червня 1975 року житловий будинок було поділено між батьками.

До будинку батьками також було здійснено добудову з метою благоустрою та збільшення житлової площі, яка проведена без погодженого проекту та отримання дозволу виконкому Чернівецької міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6, яка 31 травня 1979 року склала заповіт на все своє майно на його ім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5

Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем, не може у позасудовому порядку оформити спадщину в силу невідповідності документів вимогам чинного законодавства, позивач просив визнати його власником домоволодіння АДРЕСА_1, а саме, недобудованого житлового будинку літ. «А», що складається з коридору «1-1» площею 11,9 кв. м, їдальні «1-2» площею 10,1 кв. м, кухні «1-3» площею 11,7 кв. м, коридору «1-4» площею 6,3 кв. м, житлової кімнати «1-5» площею 29,9 кв. м, коридору «1-6» площею 3,6 кв. м, санвузлу «1-7» площею 4,7 кв. м, житлової кімнати «1-8» площею 17,9 кв. м, житлової кімнати «1-9» площею 13,4 кв. м, криниці та огорожі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2004 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, а саме, на недобудований житловий будинок літ. «А», що складається з коридору «1-1» площею 11,9 кв. м, їдальні «1-2» площею 10,1 кв. м, кухні «1-3» площею 11,7 кв. м, коридору «1-4» площею 6,3 кв. м, житлової кімнати «1-5» площею 29,9 кв. м, коридору «1-6» площею 3,6 кв. м, санвузлу «1-7» площею 4,7 кв. м, житлової кімнати «1-8» площею 17,9 кв. м, житлової кімнати «1-9» площею 13,4 кв. м, криниці та огорожі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_4, просять рішення суду першої інстанції скасувати у позові відмовити.

Посилаються на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Чернівці померла мати позивача та апелянта ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Чернівці помер їх батько ОСОБА_5 (а.с.11).

Предметом спору є нерухоме майно, що залишилося після їх смерті.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Суд першої інстанції не взяв до уваги змісту указаних норм матеріального права, а помилково до спірних відносин застосував норми ЦК України 2003 року.

При розгляді справ про визнання права на спадкове майно суди мають встановлювати, зокрема, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, з'ясовувати чи існує між ними спір.

Позов про визнання права на спадкове майно ОСОБА_2 заявлено до Чернівецької міської ради.

Відповідно до змісту довідки № 3371 від 24 листопада 2016 року, виданої КЖРЕП № 2 м. Чернівці, на час смерті ОСОБА_5 у спірному спадковому майні були зареєстровані як позивач так і апелянт ОСОБА_4, яка є донькою спадкодавця.

Зі змісту апеляційної скарги, пояснень представника апелянта вбачається, що апелянт ОСОБА_4, як донька спадкодавця ОСОБА_5, вважає, що вона своєчасно прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Позивач ОСОБА_2 вважає себе таким, що прийняв спадщину у такий же спосіб.

Отже, за наявності, крім позивача, іншого спадкоємця, що претендує на спадщину після смерті ОСОБА_5, наявності між цими спадкоємцями спору про визнання права на спадкове майно він має вирішуватися з участю спадкоємців.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України, у редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. У разі відсутності згоди на це позивача суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

У порушення указаних норм права суд першої інстанції не роз'яснив позивачеві права на залучення до участі у справі співвідповідача - спадкоємця після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та не залучив її до участі у справі як співвідповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Встановлено, що спір з приводу спадкового майна існує не між позивачем та Чернівецькою міською радою, а між позивачем та апелянтом ОСОБА_4

Розгляд справи без участі ОСОБА_4 як відповідача у справі є порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Задоволенням позову про визнання права на спірне нерухоме майно лише за позивачем ОСОБА_2 у даній справі вирішено питання про права ОСОБА_4. як спадкоємця, яка вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки за умови прийняття апелянтом спадщини вона претендує на отримання у власність частки у спадковому майні.

Отже, зважаючи, що ОСОБА_2 не пред'явлено позов до спадкоємця ОСОБА_4, з якою існує спір з приводу спадкового майна, а позов заявлено лише до Чернівецької міської ради, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2004 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Н. Лисак

О. О. Одинак