Справа № 583/757/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Ярошенко Т.О.

при секретарі Безрядіній О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, правонаступником якого залучений ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

10 березня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який остаточно уточнив 21 квітня 2016 року та збільшив позовні вимоги, мотивуючи тим, що у 1966 році він виїхав на постійне місце проживання в м. Владивосток Російської Федерації, є пенсіонером за віком, є ветераном праці, з 2005 року на підставі загального захворювання отримав статус інваліда 3 групи безстроково, досяг 79 років, залишився одиноким, тому у 2014 році переїхав до України, придбавши квартиру за адресою вул. Червоноармійська (на даний час Армійська), 74 кв.6 м. Охтирка, Сумської області у приватну власність, в якій зареєструвався 05 листопада 2014 року. ОСОБА_1 почав хворіти, а ОСОБА_3, яка являється племінницею позивача, після придбання ним квартири проявити активність та почала доглядати за ним, забрала його до себе, де він проживав спочатку в будинку, а в послідуючому вони домовилися відвідати нотаріуса, як вважав позивач, для оформлення договору довічного утримання, так як він потребував стороннього догляду за віком, станом здоровя, тому вирішив, щоб квартира перейшла у власність відповідачки після його смерті, а вона буде здійснювати його утримання. Оформленням договору займалася ОСОБА_3, якій він довіряв, яка запропонувала поїхати до нотаріуса, однак при укладанні договору в нотаріуса він погано себе почував, перебував у пригніченому стані, будучи в такому похилому віці без окулярів не міг прочитати зміст договору, який складений українською мовою, якою він не володіє, підписуючи договір, вважав, що укладає договір довічного утримання, при цьому ОСОБА_3 його утримуватиме, а після його смерті їй перейде у власність його квартира як відповідна винагорода. Копії договору та документів на квартиру йому не видали, так як їх отримала ОСОБА_3 Спочатку відносини були добрі, згодом його переселили в літню кухню, він був хворобливий, умови проживання йому не подобалися. Згодом ставлення до нього погіршилося, виникали непорозуміння, він не був забезпечений нормальним харчуванням, погіршився його стан здоровя в листопаді грудні 2015 року, в звязку з чим він лікувався у лікарні, де його відвідував інший племінник ОСОБА_2, якому він розповів про свої проблеми, а після лікарні вирішив повернутися у свою квартиру, але ОСОБА_3 повідомила, що квартира по вул. Червоноармійська, 74 м.Охтирка йому не належить. Однак, позивач не бажав позбавити себе при житті квартири, так як це було його єдиним житлом, в якому він є зареєстрованим, не було його волевиявлення на відчуження квартири при житті, так як він погодився на укладення договору довічного утримання і вважав, що квартира при житті належить йому, а виявилося, що він залишився без належного утримання та допомоги, а також без житла. Вважає, що його право порушено, так як підписуючи в нотаріуса договір дарування квартири, в силу похилого віку та стану здоровя неправильно сприймав істотні умови договору, оскільки, діяв під впливом помилки, так як укладаючи договір, він мав на меті відчуження квартири лише після його смерті, неправильно сприймав істотні умови угоди щодо безоплатності та неможливості в подальшому користуватися та володіти квартирою. В нотаріуса договір дарування сторонам вголос не зачитувався, зміст не розяснювався, підпис ОСОБА_1 ставив там, де показав нотаріус.

Просив визнати недійсним з моменту укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договір дарування квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., вартістю 70250 грн., укладений під впливом помилки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 04.02.2015 року, зареєстрований в реєстрі № 173, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді договору дарування вказаної квартири шляхом повернення сторін у попередній стан (двостороння реституція), що існував між сторонами до укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації спірного правочину, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

ОСОБА_1 в суді 18.05.2016 року позов підтримав та пояснював, що він попрохав племінника придбати йому квартиру в м.Охтирка. Після переїзду в квартиру захворів, його почала опікати племінниця ОСОБА_3 Відповідачка його лікувала, допомагала йому та забрала жити до себе. Умови проживання спочатку були нормальні. Вона запропонувала оформити на неї документи на квартиру, вони домовилися, що ОСОБА_1 буде проживати у своїй квартирі, а вона буде його доглядати, але згодом виявилося, що сталося все по-іншому, його забрали до ОСОБА_3 Спочатку поселили його у залі, вдень був у літній кухні, але в неї жили її син з невісткою і маленькою дитиною, згодом відносини погіршилися, погіршився і стан здоровя у позивача. ОСОБА_3 запропонувала йому, щоб її син перейшов жити у його квартиру за адресою вул. Червоноармійська,74 м.Охтирка. Спочатку вони його возили в квартиру один раз на тиждень, а потім рідше, а пізніше сказали, що він там буде заважати, тому він змушений був проживати у ОСОБА_3 у літній кухні, а коли погано себе почував, то просив її про допомогу, але чоловіку ОСОБА_3 це не подобалося, у свою квартиру позивача не пускали. Він вважав, що укладав у нотаріуса договір довічного утримання, що відповідачка буде його довічно утримувати, що при житті він є власником своєї квартири, а відповідачка буде його доглядати так як він за станом здоров'я потребував стороннього догляду, а після його смерті квартира залишиться їй у власність, так як іншого житла в нього немає. Будучи в нотаріуса, почував себе погано, українську мову не розуміє, зміст договору не читав, поставив підпис там де вказали та говорив, щоб ОСОБА_3 його доглядала. Однак, діяв під впливом помилки, підписуючи договір дарування, так як не мав наміру при житті позбавити себе права власності на квартиру, іншого житла немає. Просив позов задовольнити, так як договір дарування укладений ним під впливом помилки.

Представник позивача ОСОБА_5 в суді позов підтримав та пояснив, що позивач є громадянином ОСОБА_6, до 2014 року проживав там разом зі своєю дружиною. Після її смерті інших родичів на території ОСОБА_6 в позивача не залишилося, тому він продав все майно та переїхав до родичів в Україну. Спочатку проживав у м. Суми. З метою придбання житла позивач виписав довіреність на свого племінника, який в подальшому оформив документи щодо придбання квартири за адресою АДРЕСА_2. 22 липня 2014 року позивач став власником квартири, в якій він зареєструвався та проживав одиноко. В листопаді-грудні 2014 року позивач почав хворіти, відповідачка проявила до нього турботу, допомагала з лікуванням, харчуванням, тому він їй довірився. Після закінчення зимового періоду позивач переїхав жити в будинок до племінниці, яка його запевнила, що він буде у догляді та турботі. 04 лютого 2015 року позивач з відповідачкою прийшли до нотаріуса для укладення договору довічного утримання, як вважав позивач, однак як виявилося згодом, то був договір дарування. Процес укладення договору пройшов швидко, позивач його не читав, оскільки був без окулярів, до того ж українською мовою він практично не володіє, копію примірнику договору йому ніхто не надав. Після укладення договору відношення до нього змінилося, він почав пригнічено себе почувати, його обмежували у спілкуванні з родичами. Він знову потрапив у лікарню, потім позивач попрохав, щоб приїхав його рідний брат та забрав його до себе жити. Після цього ж ОСОБА_1 звернувся за юридичною допомогою та виявилося, що укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Документи на квартиру в оригіналі у позивача відсутні, вже після звернення до суду було зясовано, який саме договір було укладено. Позивач всі документи підписував російською мовою, договір він не міг прочитати, так як не володіє українською мовою, підписуючи договір у нотаріуса вважав, що то договір довічного утримання. Грошей за укладення договору ОСОБА_1 не платив. За станом здоровя він потребував догляду, в нотаріуса він був без окулярів, вголос договір ніхто не читав. Такий договір не відповідає волевиявленню позивача. Між позивачем та відповідачкою склалися фактично відносини за договором довічного утримання, а не договором дарування, у нотаріуса ОСОБА_1 мав намір укласти договір довічного утримання. ОСОБА_1 діяв під впливом помилки при укладенні договору в нотаріуса. Дії щодо укладення договору дарування не відповідають його волі. ОСОБА_1 не мав наміру втрачати право власності на квартиру, про що свідчили і відносини, які між сторонами склалися на той час, а саме про довічне утримання. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену 16 квітня 2016 року №6-93цс-16 по аналогічних обставинах справи представник позивача просив позов задовільнити.

09.06.2016 року ОСОБА_1 помер, за заявою ОСОБА_2 він залучений до участі в справі як правонаступник позивача в порядку ст. 37 ЦПК України ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року (а.с. 29 т.с.2). Правонаступник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує, його представник ОСОБА_5 (а.с.10-20 т.с.2) також заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні 18.05.2016 року, 19.05.2016 року заперечувала проти позову повністю та пояснила, що з ОСОБА_1 познайомилася в 2014 році. В жовтні 2014 року він потрапив до лікарні в терапевтичне відділення. Після лікування його відвезли додому (АДРЕСА_3), однак його стан погіршився і відповідачка забрала його до себе, де він проживав в окремій кімнаті, був усім задоволений та говорив, що все його майно буде їй. На укладенні договору сам наполягав. Восени стан позивача знову погіршився. В грудні 2014 року ОСОБА_1 потрапив до лікарні. В квартирі позивача, яку він їй подарував проживає її син із сімєю. З лікарні ОСОБА_1 до неї не повернувся, його забрав до себе ОСОБА_2

Відповідачка в судове засідання, призначене на 19.12.2016 року не зявилася, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку під розписку (а.с. 79 т.с.2), надала заяву про відкладення розгляду справи, у звязку з відсутністю її представника ОСОБА_7 Доказів поважності причин своєї неявки в судове засідання на 19 грудня 2016 року відповідачка суду не надала, неявка її представника не є перешкодою для розгляду справи, через неявку відповідачки в судове засідання 08.06.2016 року справа розглядом уже відкладалася. За таких обставин, враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України щодо розумного строку розгляду справи, у відповідності до положень ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе розгляд справи закінчувати у відсутність відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 з вищевикладених підстав.

Представник відповідачки ОСОБА_7 заперечував проти позову в судовому засіданні 18.05.2016 року та пояснив, що в 2014 році позивач придбав собі квартиру. Вважає, що суд має критично оцінити поведінку позивача про незнання української мови, так як він закінчив український заклад. У межах жовтня, листопада, грудня 2014 року за ним доглядала відповідачка. У вересні 2015 року на користь ОСОБА_3 позивач підписав заповіт на грошові кошти. Вказав, що нотаріус все йому добре розяснив. Прохав, щоб суд критично оцінював покази представника позивача. Вважає, що позивачем не надано належних доказів. Просив у позові відмовити.

В судове засідання призначене на 19.12.2016 року представник відповідачки ОСОБА_7 не зявився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку під розписку (а.с. 78 т.с.2), будь-яких заяв від нього не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе у відповідності до ст.169 ЦПК України провести судове засідання у його відсутність, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Свідок ОСОБА_8 в суді підтвердила, що до них звернувся ОСОБА_1 про допомогу знайти квартиру в м.Охтирка. В серпні 2014 року він переїхав до двохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_4. Згодом зявилася ОСОБА_3, яка почала доглядати ОСОБА_1 Після виписки позивача з лікарні її чоловік ОСОБА_2 забрав ОСОБА_1 за його проханням до себе додому за адресою АДРЕСА_5. Позивач сказав, що помилився при укладенні договору, так як хотів укласти договір довічного утримання, уклали зовсім інший договір. Знає, що ОСОБА_1 не володіє вільно українською мовою, так як більшу частину свого життя проживав в ОСОБА_6. При укладенні договору про придбання квартири сама йому все розяснювала і перекладала на російську мову.

ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_1 приїхав в Україну із Владивостока. Познайомилися вони в 2013 році, після чого брати ОСОБА_1 ОСОБА_9 і ОСОБА_5 попрохали придбати йому квартиру. Після придбання квартири Юрко переїхав до квартири за адресою АДРЕСА_6. У вересні 2014 року ОСОБА_1 захворів та потрапив до лікарні. В жовтні 2014 року всі родичі зібралися на його дні народженні, згодом після цього ОСОБА_1 знову потрапив до лікарні. Після цього його менший брат ОСОБА_5 заборонив спілкуватися з ним. Майже 14 місяців вони не спілкували, лише раз на місяць ОСОБА_1 телефонував, говорив дуже мало. Одного разу зателефонував ОСОБА_1 та попрохав забрати його. З грудня 2015 року позивач проживає разом з ОСОБА_2 та його батьками в одній кімнаті в їхній квартирі. Також підтвердив, що ОСОБА_1І має поганий зір. З його слів йому відомо, що ОСОБА_1 хотів, щоб його доглядала ОСОБА_3 Говорив, що ОСОБА_3 обіцяла опікати його до смерті, але сталося все по-іншому, що в ОСОБА_1 при житті не залишилося власного житла.

ОСОБА_10 пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 допомогли ОСОБА_1 знайти та придбати квартиру в м.Охтирка. Згодом позивач переїхав жити до них. Так як ОСОБА_10 часто бувала в гостях у ОСОБА_2 та ОСОБА_8, бачила як погіршився стан здоровя ОСОБА_1, який говорив, що хотів, щоб ОСОБА_3 за ним доглядала і за це їй залишиться після його смерті квартира, але вважав на той час себе власником своєї квартири.

ОСОБА_11, яка є сусідкою ОСОБА_1 пояснила, що бачили як позивача часто провідувала ОСОБА_8. Одного разу ОСОБА_12 хотіла навідати ОСОБА_1, однак двері відкрила жінка (як згодом вияснилося це ОСОБА_3В.) та пояснила, що забрала його до себе та буде лікувати. На даний час в квартирі проживає молода сімя.

ОСОБА_13, який є рідним братом ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_3 пояснив, що в 2014 році ОСОБА_1 потрапив до лікарні, було йому дуже погано. ОСОБА_13 сказав своїй доньці ОСОБА_3, щоб вона провідувала його брата. Згодом вона забрала ОСОБА_1 до себе. Через деякий час йому повідомив ОСОБА_1, що подарував ОСОБА_3 квартиру. Також зазначив, що ОСОБА_1 до 18 років жив в Україні та розмовляв «суржиком».

ОСОБА_14, який є рідним братом ОСОБА_3 зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_1І, більше року проживав у ОСОБА_3, а потім після перебування в лікарні до не повернувся. Коли був у сестри вдома, то чув як ОСОБА_1 казав, що подарує ОСОБА_3 квартиру. Стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були добрі.

ОСОБА_15, який є чоловіком ОСОБА_3 зазначив, що їм зателефонував батько відповідачки та повідомив, що в лікарні знаходиться ОСОБА_1 та попросив його провідати. Після виписки з лікарні ОСОБА_1 відвезли в квартиру за адресою АДРЕСА_7, але йому було там погано, прохав часто його навідувати. Згодом ОСОБА_1 забрали до себе. Через деякий час позивач сам запропонував зробити документи на квартиру на користь відповідачки, щоб інші племінники не претендували на неї. Також заявив, що ОСОБА_1 говорив, що все його майно буде належати ОСОБА_3

ОСОБА_16 пояснив, що в 2013 році його донька вийшла заміж та почала проживати в ОСОБА_3 В 2015 році він спілкувався з ОСОБА_1, який говорив, що подарував квартиру відповідачці та буде жити в неї.

ОСОБА_9, яка працює лікарем кардіологом та проживає по-сусідству з ОСОБА_3 пояснила, що її пять разів викликала для надання допомоги ОСОБА_1, який хворів на серцеву недостатність і потребував стороннього догляду. Зазначила, що він розмовляє російсько-українською мовою. Їй він говорив, що подарував ОСОБА_3 квартиру і відносився до цього нормально. На зміну відносин до нього з боку ОСОБА_3 не скаржився. Догляд за ним був досить добрим, останнім часом стан здоровя ОСОБА_1 погіршився.

ОСОБА_17, яка є сусідкою ОСОБА_3 пояснила, що в жовтні 2014 року до відповідачки приїхав її дядько ОСОБА_1, в них були добрі відносини. З ОСОБА_3 вона спілкувалася дуже тісно, часто в неї бувала. Зазначила, що в ОСОБА_1 був нормальний стан, говорив, що знайшов нову сімю та подарує ОСОБА_3 свою квартиру.

ОСОБА_18, яка є невісткою відповідачки, має малу дитину, пояснила, що в грудні 2014 року вони всі проживали у ОСОБА_3 за адресою вул.Потьомкіна, 3 м.Охтирка. ОСОБА_1 подарував квартиру ОСОБА_3, в якій вони зараз проживають. Повідомила, що квитанції за квартирну плату виписують на імя ОСОБА_3

ОСОБА_19, який є сусідом ОСОБА_3 пояснив, що знає, що в неї проживав ОСОБА_1 від якого він нього чув, що той хоче подарувати квартиру її дітям, він дуже добре до них ставився.

ОСОБА_20, який працює разом з ОСОБА_15 пояснив, що йому відомо, що у ОСОБА_3 проживав ОСОБА_1 близько року, в процесі спілкування бачив, що ОСОБА_1 похилого віку та потребував догляду, він зрозумів, що його доглядала ОСОБА_3

ОСОБА_21, який працює лікарем терапевтом повідомив, що з ОСОБА_1 познайомився в 2014 році, спілкувався з ним російською мовою. У жовтні 2015 року стан ОСОБА_1 погіршувався, тому він часто відвідував позивача. Під час спілкування ОСОБА_1 говорив, що подарував квартиру ОСОБА_3 ОСОБА_1 був хворобливим, потребував за станом здоров'я стороннього догляду, так як в нього було вкладне захворювання, яке супроводжувалося депресивним станом, відчуттям страхів, особливо в нічний час, але відповідачка здійснювала за ним належний догляд.

Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира № 6 за адресою вул. Червоноармійська, 74 м. Охтирка Сумської області, що підтверджується договором дарування від 22 липня 2014 року посвідченим державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори (а.с.105-106) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 107 т.с.1).

04 лютого 2015 року між сторонами укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за яким ОСОБА_1 подарував у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою АДРЕСА_8 (а.с.104 т.с. 1). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі №173.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_8 за № 02 від 04 лютого 2015 року на підставі вказаного договору дарування (а.с. 77 т.с.1).

Після укладення вказаного договору ОСОБА_1 залишився зареєстрованим за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою за № 221 виданою Приватним підприємством «СІБ» (а.с.110 т.с.1) та копією його паспорта (т.с. 1 а.с.112).

Як передбачено ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з розясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обовязків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обовязку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Як встановлено судом, ОСОБА_1, укладаючи в нотаріуса спірний договір дарування квартири, вважав, що ОСОБА_3 буде здійснювати за ним догляд та допомагати йому, оскільки, він був людиною похилого віку у віці 78 років, одиноким, мав проблеми зі здоров»ям, потребував стороннього догляду та допомоги і бажав, щоб квартира перейшла у власність ОСОБА_3 після його смерті. Про це підтвердив у суді сам ОСОБА_1 та цього не спростувала відповідачка, що підтверджується звукозаписом та журналом судового засідання від 18.05.2016 року (а.с. 185-194 т.с.1)

Вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 і в суді він підтвердив, що вважав себе власником квартири після підписання документів у нотаріуса та не бажав при житті позбавити себе житла, залишився прописаним у квартирі і не втрачав до неї інтересу, ця квартира є його єдиним житлом, що на думку суду, свідчить про те, що позивач не мав наміру при житті позбавити себе права власності на квартиру за адресою м. Охтирка, вул. Червоноармійська (Армійська) б. 74 кв. 6 в такому похилому віці. Суд вважає, що ОСОБА_1, укладаючи договір дарування квартири неправильно сприймав істотні умови угоди щодо безоплатності та неможливості в подальшому користуватися та володіти цим майном, він діяв під впливом помилки, і це знайшло своє підтвердження в суді.

Як зазначив представник позивача в суді, що нотаріус ОСОБА_1 при оформленні угоди не зачитував та не роз»яснював змісту договору, а лише вказав, де поставити підпис, текст договору об»ємний, викладений дрібним шрифтом українською мовою, якою він майже не володіє вільно, окулярів при собі не мав, без яких прочитати не може та і в окулярах погано читає через поганий зір за віком, підготовкою та оформленням документів у нотаріуса займалася сама відповідачка, в день укладення угоди він погано себе почував, однак, помилявся, підписуючи таку угоду. Такі доводи позивача та його представника для суду є переконливими, це знайшло своє підтвердження в суді. Представник позивача та сам позивач у суді зазначив, що ОСОБА_1 зрозумів, що не є фактичним власником квартири лише після сварки з чоловіком ОСОБА_3 та після звернення за правовою допомогою і ознайомлення зі змістом договору, який було витребувано судом, так як у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на квартиру не залишилося, вони були у ОСОБА_3, тоді він зрозумів, що помилився при укладенні договору дарування квартири, підписуючи таку угоду.

Доказом цьому є, крім пояснень позивача та його представника, покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11

При цьому суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_13, який є батьком відповідачки, ОСОБА_14, який є братом відповідачки, ОСОБА_15, який є її чоловіком, а також ОСОБА_22, який є батьком невістки відповідачки, ОСОБА_18, яка є невісткою відповідачки, які в суді зазначали про те, що нібито ОСОБА_1 їм говорив, що подарував квартиру ОСОБА_3, так як вони є близькими та рідними відповідачки і заінтересовані на її користь.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_21 в своїх поясненнях підтвердили, що в дійсності ОСОБА_3 дуже гарно здійснювала догляд за ОСОБА_1, який потребував стороннього догляду за станом здоров'я, так як в нього було складне захворювання, яке супроводжувалося депресивним станом, відчуттям страхів, особливо в нічний час, що дає підстави суду дійти переконання, що в дійсності підписуючи договір у нотаріуса ОСОБА_1 помилявся та неправильно сприймав істотні умови договору, який підписав. Такі покази цих свідків-лікарів підтверджуються також медичною документацією, яка є в матеріалах справи.

В суді знайшов своє підтвердження факт, що ОСОБА_1 не бажав, щоб при житті його квартира за адресою АДРЕСА_9 перейшла у власність ОСОБА_3, а лише після його смерті, про що він і зазначав, щоб його доглядала відповідачка, оскільки, він залишився одиноким у похилому віці і за станом здоров»я потребував стороннього догляду, а власником квартири відповідачка стане після його смерті.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 мав похилий вік 78 років, відповідний і стан здоров'я. А тому в суді знайшов підтвердження факт, що ОСОБА_1 діяв внаслідок помилки при укладенні договору дарування.

Стан здоров»я ОСОБА_1 підтверджується медичною документацією, з якої вбачається, що він мав ряд захворювань, за короткий проміжок часу декілька разів перебував на лікуванні в медичному закладі ( а.с.163-166,174-181 т.с.1). Це також свідчить про те, що він міг помилятися при укладенні договору дарування, маючи ряд захворювань за віком, будучи інвалідом третьої групи, потребуючи належного догляду та допомоги.

Суд також вважає, що сторонами не було виконано п. 2.1 та 2.2 договору дарування квартири (а.с. 104), в якому зазначено, що прийняття обдарованою від дарувальника ключів від квартири в присутності нотаріуса свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса нібито дарувальник передав ключі обдарованій від квартири. Однак, це не відповідає фактичним обставинам справи, так як в дійсності, як пояснював у суді ОСОБА_1, ключі від квартири були в нього, а згодом він їх у себе не знайшов.Однак, у суді не знайшло свого підтвердження , що то було добровільне волевиявлення ОСОБА_1, так як через свій стан та вік він виявився в безпорадному стані в такій ситуації, що в його квартиру згодом переїхав жити син відповідачки, однак, це не свідчить про те, що він хотів позбавити себе права власності на квартиру при житті.

Доказом цьому є і той факт, що після укладення угоди ОСОБА_1 залишився прописаним у своїй квартирі, вважаючи себе повноправним власником, не маючи іншого житла та періодично просив відповідачку і вони з її чоловіком возили його до себе в квартиру, про це також підтвердив у суді чоловік відповідачки ОСОБА_15 А вже згодом, як зазначав у суді позивач, йому стали відмовляти часто туди їздити, мотивуючи тим, щоб не заважати молодій сім»ї її сина, однак, позивач вважав себе власником квартири.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачка в установленому законом порядку не спростувала доводи ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 викладені в позові та надані в суді.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 21.09.2015 року посвідчив заповіт на користь ОСОБА_3 на грошовий вклад вже після дарування квартири не спростовують вимоги позивача, викладені в позові і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, не впливають на вирішення даної справи, до того ж він в послідуючому скасований (а.с.184 т.с.1, а.с.68 т.с.2).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з розясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд вважає, що ОСОБА_1 в силу свого похилого віку, який за станом здоровя потребував стороннього догляду, укладаючи із відповідачкою договір дарування належної йому на праві власності квартири, діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за ним, помилився щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою.

В суді достовірно знайшов своє підтвердження факт, що ОСОБА_1. не бажав, щоб квартира АДРЕСА_10 перейшла у власність ОСОБА_23, а лише після його смерті, про що він і зазначив у суді, що в нотаріуса при укладенні угоди говорив, щоб його «доглядали», оскільки, він потребував стороннього догляду. У суді позивач чітко підтвердив, що йому немає де жити, це його єдине житло, права власності якого він не бажав позбавлятися при житті.

Суд вважає, що неправильне сприйняття істотних умов договорів вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 При відсутності такої помилки зі сторони позивача можна вважати, що договір ОСОБА_1 не було б укладено. Це достовірно знайшло своє підтвердження в суді.

Вказаної правової позиції дійшов висновку Верховний Суд України у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачка та її представник в установленому законом порядку у відповідності до положень ст.60 ЦПК України не надали суду належних доказів.

18 травня 2016 року ОСОБА_1 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_24 , за яким все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповів ОСОБА_2 (а.с.6).

09 червня 2016 року помер ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5, т.с. 2).

Спадщину за заповітом після його смерті ОСОБА_1 прийняв ОСОБА_2, що підтверджується копією спадкової справи, в якій мається заява його заява про прийняття спадщини та інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (а.с. 69-70, т.с.2).

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 22 червня 2016 року правонаступником після смерті ОСОБА_1 залучений до участі у справі як спадкоємець ОСОБА_2 (а.с. 29, Т.2), який позов підтримує.

Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд прийшов до висновку, що в даному випадку необхідно захистити право позивача, правонаступником якого є ОСОБА_2 та визнати нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_10 від 04.02.2015 року недійсним з моменту його укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

Крім того, обґрунтованою є вимога щодо застосування наслідків недійсності правочину з вищевикладених підстав, а тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді договору дарування квартири АДРЕСА_10 від 04.02.2015 року шляхом повернення сторін за договором дарування укладеного між ОСОБА_1І та ОСОБА_3 у попередній стан, який існував між ними та відносно квартири АДРЕСА_10 до укладення, підпису та нотаріального посвідчення договору дарування.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

По справі маються судові витрати в розмірі 5978,10 гривень, а саме сплачений судовий збір за подачу позову до суду та забезпечення позову в сумі 978,10 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується квитанцією від 10.03.2016 року за № 21 сплаченої ОСОБА_1 (а.с.51 т.с.1) та квитанцією від 10.06.2016 року за № 14 в сумі 2500 грн. сплаченої ОСОБА_2 (а.с. 18 т.с.2), договорами про надання правової допомоги (а.с. 47-50 т.с.1, 114-17 т.с.2), актами виконаних робіт (а.с. 52-53 т.с.1, 19-20 т.с.2), свідоцтвом про здійснення підприємницької діяльності (а.с. 46 т.с.1) дипломом спеціаліста ОСОБА_5 (а.с. 46 т.с.1), який усною ухвалою суду від 30 березня 2016 року допущений представником ОСОБА_1 та усною ухвалою від 22 червня 2016 року допущений представником правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 як фіхівець в галузі права в порядку ст. 56 ЦПК України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» з урахуванням часу витраченого на підготовку позову до суду, часу на підготовку письмових клопотань, заяви про забезпечення позову, участі представника в судових засіданнях, загальна тривалість яких становить 8 годин 25 хвилин, а також з урахуванням складності, катерогії справи, принципів розумності, виваженості, справедливості, суд вважає, що понесені витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачки повністю в розмірі 5000 грн., оскільки, такий розмір є співрозмірним в даному випадку з вищевикладених підстав.

Таким чином, понесені судові витрати підлягають стягненню з відповідачки у повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 154 ЦПК України необхідно скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 червня 2016 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_11, що належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою пров. Потьомкіна(Сливовий), 3 м.Охтирка.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, правонаступником якого залучений ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Договір дарування квартири АДРЕСА_10 укладений між ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 та ОСОБА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 від 04 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі № 173, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 визнати недійсним.

Скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_10 за ОСОБА_3 номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 (витяг про державну реєстрацію прав від 04.02.2015 року) проведену на підставі договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 04 лютого 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 173 посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Стягнути із ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_3 понесені судові витрати в розмірі 5978,10 гривень.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 червня 2016 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_11, що належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою пров. Потьомкіна(Сливовий), 3 м.Охтирка.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: ОСОБА_25