У х в а л а

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Соснівський районний суд м. Черкаси рішенням від 29 липня 2015 року позов публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ

«ОТП Банк») задовольнив, ухвалив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 тис. 510 доларів США 59 центів, що еквівалентно 3 млн 269 тис. 998 грн 15 коп. за курсом НБУ станом на 10 червня 2015 року.

Апеляційний суд Черкаської області 10 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задовольнив частково, ухвалив стягнути з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість зі сплати відсотків за кредитним договором за період з 10 червня 2012 року

до 9 червня 2015 року у розмірі 46 тис. 861 долар США 33 центи, що еквівалентно 1 млн 66 тис. 324 грн 88 коп.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 червня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задовольнила частково, рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_4 скасувала, справу в цій частині направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року колегія суддів залишила без змін.

22 серпня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року в частині заявлених вимог до ОСОБА_5 з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини першої, третьої статті 261 та частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Вищого господарського суду України від 16 липня 2002 року та постанову Верховного Суду України від 22 жовтня 2002 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 6 листопада

2013 року, 19 березня, 18 червня і 17 вересня 2014 року, 3 червня, 1 липня та

2 грудня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 як поручителя суми заборгованості, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено встановлений шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя.

Разом з тим у наданій для порівняння постанові від 16 липня 2002 року Вищий господарський суд України, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, зауважив, що чинним законодавством не передбачено стягнення встановлених кредитним договором відсотків за час виконання судового рішення.

Отже, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Постанова Верховного Суду України від 22 жовтня 2002 року не може слугувати прикладом неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки прийнята за результатами перегляду рішення суду касаційної інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права та виявленням різного застосування Вищим господарським судом України одного й того ж положення закону в аналогічних справах.

Крім того, у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- у постанові від 6 листопада 2013 року суд зазначив, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами відповідно до статті 1048 цього Кодексу), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів;

- у постанові від 19 березня 2014 року суд зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 цього Кодексу), а не із закінченням строку дії договору;

- у постанові від 18 червня 2014 року суд указав, що за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 цього Кодексу);

- у постанові від 17 вересня 2014 року суд зауважив, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя;

- у постанові від 3 червня 2015 року суд зазначив, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу;

- у постанові від 1 липня 2015 року суд зазначив, що оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства;

- у постанові від 2 грудня 2015 року суд дійшов висновку, що за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав вважати, що висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року, суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України

від 6 листопада 2013 року, 19 березня, 18 червня і 17 вересня 2014 року,

3 червня, 1 липня та 2 грудня 2015 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня

2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема