Справа № 376/416/15-ц Головуючий у І інстанції Ярошенко С. М.
Провадження № 22-ц/780/4786/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 4 03.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати нежитлове приміщення АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, стягнути з відповідача на свою користь 50% вартості вказаного об'єкта нерухомості у розмірі 479 915 грн. та судові витрати у розмірі 4 154 грн.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що з 04 жовтня 1991 року вона разом з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2012 року. За час шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме, нежитлову будівлю АДРЕСА_2, вартість якого згідно висновку експерта від 12 лютого 2015 року становить 959 830 грн. Право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_2

Посилаючись на те, що згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута та, враховуючи, що спірне нерухоме майно є спільною власністю подружжя і у разі його поділу, частки майна дружини та чоловіка є рівними, позивач просила її позов задовольнити.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано нежитлове приміщення АДРЕСА_3 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 50% вартості нежитлового приміщення АДРЕСА_3 у сумі 333 510 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з пунктом 30 (абз.2) цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04 жовтня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб (а.с.4).

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2005 року та договору про поділ нежитлової будівлі, яка знаходиться у спільній сумісній власності від 26 червня 2006 року, сторони придбали нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю АДРЕСА_2. Право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.71-73, 88-90).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 28 лютого 2012 року (а.с.5, 59)

По справі встановлено, що ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 03 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, за умовами якої ОСОБА_2 визнав свою заборгованість перед ОСОБА_4 по сплаті неповернутої фінансової допомоги (позики) згідно договору поворотної фінансової допомоги (позики) від 15 вересня 2011 року у розмірі 325 000 грн. і зобов'язується погасити її шляхом передачі свого майна на суму заборгованості; визнано за ОСОБА_2 право власності на 325 000 грн.; визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення №1-а, загальною площею 580,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4

При апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_2 пояснив, що площа спірного нежитлового приміщення була збільшена до 580,4 кв.м. після розірвання шлюбу з позивачем, право власності на вказане нерухоме майно з урахуванням збільшеної площі до 580, 4 кв.м. за ним у встановленому законом порядку не було зареєстровано.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів того, що договір поворотної фінансової допомоги (позики) від 15 вересня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_4, був використаний відповідачем в інтересах сім'ї. Не містять таких доказів і матеріали справи.

Також відповідачем не доведено, що спірне нежитлове приміщення перейшло до ОСОБА_4 згідно з ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 03 грудня 2012 року за згодою позивача, в інтересах сім'ї чи на її потреби.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначені вартості спірного майна вірно взяв до уваги дані інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2015 року, згідно з якою загальна вартість спірного нежитлового приміщення АДРЕСА_1 становить 667 020 грн. (а.с. 88-90).

Відповідачем вказаний розмір спірного нежитлового приміщення, загальною площею 362,2 кв.м., належними та допустимими доказами не спростований.

Отже, установивши, що спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 було набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки по справі встановлено, що на час розгляду справи вказане майно ОСОБА_2 було відчужене, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 50 % грошової компенсації його вартості, що становить 333 510 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки на час придбання спірного нежитлового приміщення у 2006 році його площа становила 362,2 кв.м., а на час розгляду справи становить 580,4 кв.м., є необґрунтованими з таких підстав.

По справі встановлено, що площа спірного нежитлового приміщення була збільшена з 362,2 кв.м. до 580,4 кв.м. після розірвання шлюбу сторін, право власності на нього з урахуванням збільшеної площі за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстроване не було, а було зареєстроване вже за новим власником ОСОБА_4 на підставі ухвали Сквирського районного суду Київської області від 03 грудня 2012 року (а.с.135-136). Тобто, спільним сумісним майном подружжя є нежитлова будівля АДРЕСА_1 яке є предметом спору у даній справі. Для вирішення даного спору істотним є встановлення обсягу набутого під час шлюбу сторін майна з урахуванням меж заявлених позовних вимог. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на звіт про незалежну оціночну вартість нежитлового приміщення від 16 липня 2016 року, складеного ПП «ЕкспертГАРАНТ», згідно з яким загальна оціночна вартість нежитлового приміщення, що складається з нежитлових будівель, загальною площею 580, 40 кв. по АДРЕСА_1 становить 374 798 грн. (а.с.153-182), не заслуговують на увагу, оскільки вказаний звіт не був наданий ОСОБА_2 до суду першої інстанції і він не досліджувався судом. При апеляційному розгляді справи відповідач не надав доказів поважності причин неподання цього звіту до суду першої інстанції, тому відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України у апеляційного суду відсутні підстави для його дослідження.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді