У х в а л а

31 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Новікова Леніна Василівна, про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а :

Суворовський районний суд м. Херсона рішенням від 15 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, ухвалив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, укладені 20 червня 2007 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Апеляційний суд Херсонської області 14 червня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 липня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за її касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини четвертої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

16 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

На обґрунтування підстави перегляду зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, 3 лютого, 2 березня, 25 травня і 1 червня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 15 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів з огляду на те, що відповідач надав позивачці повну інформацію щодо умов кредитування, сторони кредитного договору досягли домовленості з усіх його умов, зокрема щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, а тому такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 22 жовтня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про визнання недійсними договорів кредиту та поруки, оскільки відповідач не надав позивачу як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів»;

- в ухвалах від 3 лютого і 1 червня 2016 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 2 березня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору з огляду на те, що під час укладення кредитного договору волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним;

- в ухвалі від 25 травня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Новікова Леніна Василівна, про визнання правочинів недійсними за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
В.І. Гуменюк
Я.М. Романюк