Справа №583/1259/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Плотникова Н. Б.
Номер провадження 22-ц/788/2006/16 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,

третя особа: орган опіки і піклування Охтирської міської ради,

про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

22 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, просив позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітніх доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Заочним рішенням суду від 19 травня 2015 року позов був задоволений.

12 травня 2016 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 15 червня 2016 року постановлене у справі заочне рішення від 19 травня 2015 року було скасоване.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Покладено на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Охтирської міської ради Сумської області контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

20 липня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.7 т.1).

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8,9 т.1).

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10 т.1)

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року визначено, що місцем проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є місце проживання та фактичної реєстрації їх батька - ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти в твердій грошовій сумі, в розмірі по 400 грн., щомісяця, які підлягають індексації відповідно до вимог закону, на дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 08 жовтня 2014 року (а.с.11-12 т.1).

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_3 посилався на те, що в липні 2014 року ОСОБА_4 покинула його з дітьми та виїхала в невідомому напрямку. Вже потім дружина йому зателефонувала та сказала, що поїхала на заробітки в Росію, хоча він (позивач) ще раніше був проти від'їзду дружини, так як потреби в цьому не було, їх сім'я була матеріально забезпечена, і у них було двоє дітей, за якими треба доглядати. Він (позивач) телефонував дружині та просив її повернутися, однак та відповіла, що у неї своє життя. Через деякий час він побачив в мережі інтернет фото своєї дружини з іншими чоловіками. І він вирішив розвестись з дружиною.

Посилався на те, що у часу від'їзду за кордон і близько двох років відповідачка не зустрічалась та не спілкувалась з доньками, їх долею не цікавилась, ніякої допомоги їм не надавала, неповнолітні діти залишились на його (позивача) утриманні та вихованні. Він піклувався за доньок, в той час як відповідачки не було поряд, вона не проявляла ніякої материнської турботи про дітей, аліменти не платить, жодної матеріальної допомоги дітям не надає.

Позивач посилався на те, що має стабільний і високий заробіток, має змогу займатися із дітьми вечорами, піклуватися про них, створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх як особистості в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.

На даний час він (позивач) проживає з іншою жінкою, яку діти називають мамою.

У квітні 2016 року відповідачка повернулась з Росії та намагалася зустрітися з дітьми в школі, однак діти не бажають спілкувати з відповідачкою, так як вона їх зрадила, покинула їх.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник посилались на те, що відповідачка не може дати дітям і не дає належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, своєю аморальною поведінкою негативно впливає на процес їх виховання, ухиляється від виконання материнських обов'язків по вихованню дочок.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснила, що в липні 2014 року вона вимушена була поїхати за кордон в Росію, щоб заробити грошей, так як у сім'ї було скрутне матеріальне становище. Чоловік, ОСОБА_3, знав про це, спочатку відмовляв її їхати, а потім погодився. Вона (ОСОБА_4 не відмовлялася від своїх дітей, а лише хотіла заробити для них гроші. Після від'їзду вона телефонувала позивачу, просила надати їй можливість поговорити з дітьми, однак ОСОБА_3 не давав їй спілкуватися з дітьми, погрожував, подарунків дітям не приймав та говорив, що вона їм не потрібна. Вона передавала подарунки та гроші через свою куму ОСОБА_7, однак остання боялася їх відносити.

До квітня 2016 року вона (відповідачка) не мала фінансової можливості приїхати в Україну. Через те, що вона була за межами України, вона не могла доглядати за своїми дітьми, однак вона знала, що залишила дітей з батьком, і що все буде добре. В квітні 2016 р. вона (ОСОБА_4 повернулася з Москви в Україну і відразу пішла додому до дітей, однак її вигнала з двору незнайома їй жінка, яка на даний час проживає з ОСОБА_3, не давши їй можливості поспілкуватись з дітьми.

Після цього вона (відповідачка) приходила в школу, щоб поспілкуватись з дітьми, зверталась в орган опіки та піклування з проханням допомогти їй побачитись з дітьми. Своїх дітей вона дуже любить та бажає з ними спілкуватися. Вона привезла їм подарунки, частково погасила заборгованість по аліментам. У неї немає іншої сім'ї і вона не уявляє, як буде жити без своїх дітей.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову і позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Відповідно до ст. 150 СК України 1. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 2. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 3. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 4. Батьки зобов'язані поважати дитину. 5. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 164 СК України 1. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 171 СК України передбачається, що 1. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. 2. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. 3. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" :

п. 15. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

п. 16. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

п. 18. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків ".

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка з 16.07.2014 р. по травень 2016 року перебувала у Російській Федерації, не спілкувалась з дітьми, не надавала їм матеріальної допомоги, не цікавилась їх духовним та фізичним розвитком та не займалася їх вихованням, неповнолітні діти залишились на утриманні та вихованні позивач, тобто що відповідачка належним чином не виконувала своїх батьківських обов'язків щодо виховання дочок.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів про те, що під час своєї відсутності в Україні вона намагалась спілкуватись з дітьми, проте позивач позбавив її цієї можливості.

Проте, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів, що відповідачка ухилялася від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Названі доводи позивача спростовуються активною поведінкою відповідачки щодо її бажання приймати участь у вихованні дітей.

Зокрема, що після приїзду в Україну вона приходила до дітей додому і в школу, щоб поспілкуватись з ними, зверталась в орган опіки та піклування з проханням надати їй допомогу побачитись з дітьми, частково погасила заборгованість по аліментам в сумі 6000,00 грн. Відповідачка категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, що свідчить про її бажання спілкуватись з дітьми та виховувати їх, приймала заходи, спрямовані на налагодження стосунків з дітьми та відновлення повноцінного спілкування з ними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що думка дітей стосовно вирішення даного спору не є вирішальною, оскільки в силу свого віку вони не можуть у повній мірі усвідомлювати значимість у їх житті питання, що розглядається у даній справі; крім того, з урахуванням усіх обставин справи не виключається можливість впливу на думку дітей інших осіб.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. Рішення суду ухвалене з дотриманням вимог ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 та ст. 164 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -