22-ц/775/652/2016(м)
Категорія 19 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Принцевська В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Сорока Г.П., Гаврилової Г.Л.

при секретарі Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на наступне.

18 серпня 2001 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_3, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2014 року було розірвано. Від шлюбу у сторін народились діти, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з ОСОБА_3

Вказував, що за час шлюбу ними набуто нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; гараж № 13 у гаражно-будівельному кооперативі «Східний-авто-1»; гараж № 378 в гаражно-будівельному кооперативі «Олімпійський-25»; автомобіль НОМЕР_1; дачну ділянку площею 5,2 сотки з будинком № 28 в садовому товаристві «Лукоморє»; а також рухоме майно: холодильник «Самсунг», холодильник «Індезіт», телевізор «Філіпс», телевізор «Самсунг», домашній кінотеатр «Панасонік», пральна машина «Кенді», бойлер «Індезіт», посудомийну машину «Арістон», кондиціонер «Самсунг», компютер, ноутбук, мякий куток, меблі «Передпокій», кухонний гарнітур, спальний гарнітур, відеокамеру «Самсунг», відеокамеру «Кенон».

Також зазначав, що станом на 01 січня 2015 року за оренду квартири відповідачка отримала прибуток у розмірі 22500 гривень, який повинен бути поділений між ними. В свою чергу, заборгованість по платежам за комунальні послуги, отримані в спірній квартирі, становить 2200 гривень. Крім того, 28 березня 2013 року та 1 листопада 2013 року, між ним та акціонерним товариством «Ощадбанк Росії» було укладено кредитні договори, заборгованість за якими він сплачував самостійно, та вважав ці борги спільними боргами подружжя.

В ході судового розгляду справи позивачем ОСОБА_2 позовні вимоги неодноразово змінювались та уточнювались. В остаточній редакції позовних вимог від 08.02.2016 року позивач ОСОБА_2 просив у порядку поділу спільного майна виділити йому у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, гараж № 13 у ГБК «Східний-авто-1», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року, автомобіль НОМЕР_1, а також грошову компенсацію у сумі 40000,00 гривень. Відповідачеві ОСОБА_3 просив виділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_4, дачну ділянку з будинком № 28 у СТ «Лукоморє», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року.

Ухвалою суду від 29 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розділу побутової техніки, меблі та в частині розділу виплат по комунальним услугам по утриманню квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6, за заявою позивача ОСОБА_2, залишені без розгляду.

У січні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позивом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності, посилаючись на те, що все майно, яке ОСОБА_2 вважає спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити, набуте за їх особисті кошти, тому воно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя й не підлягає поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили визнати недійсними в частині покупця: договір купівлі-продажу, укладений 4 червня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3; договір купівлі-продажу, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_3; договір купівлі-продажу, укладений 07 березня 2013 року між ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_3; визнати покупцем за вказаними договорами ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на гараж № 13 в ГБК «Восточний-авто-1» у місті Маріуполі, садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою СТ «Лукоморє» № 28 у с. Приморське Новоазовського району Донецької області.

Ухвалою суду від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_14 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності, за заявою позивачів, залишені без розгляду.

Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області розглянуто позовні вимоги ОСОБА_2 кінцевої редакції та ухвалено рішення від 29 червня 2016 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

З вказаним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального та матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та його представник не з»явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не з»явилася, повідомлена про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу позивача з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив, що з 18 серпня 2001 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2014 року, яке набрало чинності 25 листопада 2014 року . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, з одного боку, та покупцями ОСОБА_3, ОСОБА_2, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_21 від 10.12.2002 року за реєстровим № 6135, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали АДРЕСА_7 (загальна площа 60,5 кв. м., житлова площа 43,5 кв. м.), право власності яких було зареєстровано Маріупольським БТІ від 10.12.2002 року, що також вбачається з реєстраційного посвідчення № 37383.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_22, ОСОБА_10, ОСОБА_11, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_23 від 21.12.2011 року за реєстровим № 3810, вбачається, що ОСОБА_3 придбала у продавців АДРЕСА_8 (загальна площа 53,3 кв. м., житлова площа 27,6 кв. м.), право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ від 27.12.2011 року, що також вбачається з витягу про державну реєстрацію прав.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_12, ОСОБА_13, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_24 від 07.03.2013 року за реєстровим № 331, вбачається, що продавці зобовязались передати за відповідну суму грошей у власність покупцеві садовий будинок (загальна площа 31,9 кв. м.) та земельну ділянку площею 0,0507 га (кадастровий № :03:000:0117), розташованих за адресою: садове товариство «Лукоморє» № 28, с. Приморське, Новоазовський район Донецької області.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем ОСОБА_8, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_21 від 04.06.2008 року за реєстровим № 2754, вбачається, що ОСОБА_3 придбала у продавця гараж № 13 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі (загальною площею 23,6 кв. м.), право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ від 25.12.2008 року, що також вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

З договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року вбачається, що ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Алекс Схід» автомобіль «Hyundai Accent RB», що підтверджується актом прийому-передачі від 22.12.2012 року вказаного автомобіля (кузов № НОМЕР_2) відповідачці та реєстрацією зазначеного транспортного засобу (номерний знак НОМЕР_3) за ОСОБА_3

Крім того, згідно із кредитним договором № 159#9, укладеним між ПАТ «ОСОБА_25 Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 від 28.03.2013 року, останній отримав кредит у розмірі 40000,00 гривень зі сплатою 31% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 27 березня 2015 року.

Також згідно із кредитним договором № 159#9, укладеним між ПАТ «ОСОБА_25 Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 від 01.11.2013 року, останній отримав кредит у розмірі 15000,00 гривень зі сплатою 31% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 31 жовтня 2015 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частина спірного майна була набута у власність до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України, а тому до цих правовідносин мають застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, а до правовідносини з приводу поділу майна подружжя, що виникли після розірвання шлюбу, застосуванню підлягаю положення чинних Сімейного та Цивільного кодексів України.

У відповідності з ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який був введений у дію в 1970 році) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що відповідає і вимогам ст.ст.60,70 СК України.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України (який був введений у дію в 2004 році) (далі за текстом рішення - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У статті 70 цього Кодексу зазначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції також правильно встановив, що 04 січня 2016 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3, з іншого, було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_26, реєстровий № 1.

За умовами зазначеного договору сторони дійшли згоди, що у порядку поділу спільного сумісного майна у приватну власність ОСОБА_3 переходить: автомобіль НОМЕР_4; квартира АДРЕСА_9; гараж № 13 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі; садовий будинок № 28 та земельна ділянка площею 0,0507 га, розташовані на території садового товариства «Лукоморє» у с. Приморському Новоазовського району Донецької області (п.п. 2.1-2.5.2 Договору).

Пунктами договору 2.6-2.6.2 сторони погодили, що у строк до 10.01.2016 року ними буде укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_10, від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_3

Відповідно до п. 4 Договору сторони також дійшли згоди, що всі майнові, фінансові зобовязання і відповідальність за ними когось з подружжя перед третіми особами або сторонами, що виникли під час шлюбу, є особистими того з подружжя, на чиє імя вони оформлені. Згода на оформлення таких зобовязань та відповідальність за них другого з подружжя не потрібна.

Пунктом 3 Договору сторони погодили, що у звязку із поділом майна у наведеному порядку ОСОБА_3 виплачує на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 356967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 Євро, під час підписання договору.

Факт отримання у повному обсязі грошової компенсації, обмовленої п. 3 Договору, визнаний та не спростований позивачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_27 у ході судового розгляду справи. При цьому посилань на не чинність Договору чи його окремих положень, його вчинення під впливом помилки, важкої обставини чи під тиском, сторонами в ході розгляду справи не зазначено та судом такі обставини не встановлені.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_26 зазначала, що сторони по справі зверталися до неї про укладання договору про поділ майна між колишнім подружжям. Перед укладанням договору вона знайомила сторін з їх правами та обовязками, сторони зясували між собою всі питання стосовна майна, коли всі умови були погоджені вона посвідчила договір. При підписанні даного договору ОСОБА_2 не зазначав, що робить це під впливом помилка або під тиском, йому в її присутності другою стороною була передана грошова компенсація, визначена в договорі, за майно, у тому числі за частину 3-х кімнатної квартири.

Також нотаріус зазначив, що договір про поділ майна був посвідчений нею 04 січня 2016 року і в цей же день дана нотаріальна дія була внесена в реєстр реєстрації нотаріальних дій, де сторони поставили свої підписи.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно встановив, що умови укладеного Договору про поділ майна на момент його укладення відповідав дійсній домовленості і волі сторін, зокрема, і позивача ОСОБА_2, які на власний розсуд та взаємною згодою вирішили порядок поділу спільного сумісного майна відповідно до положень ст.ст. 63, 69, 70 СК України, і такий спосіб поділу та його порядок, не суперечить вимогам чинного законодавства і моральним засадам суспільства.

З огляду на чинність на момент розгляду справи укладеного сторонами Договору, на охоплення порядком, який визначено договором, поділу всього майна та зобовязань, що становлять предмет судового розгляду у даній справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

Статтею 82 ч.1 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відкриваючи апеляційне провадження по даній справі апеляційний суд ухвалою від 2 серпня 2016 року задовольнив клопотання позивача та відстрочив йому сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення апеляційним судом Донецької області.

В уточнених позовних вимогах ОСОБА_2 просив суд у порядку поділу спільного майна виділити йому у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, гараж № 13 у ГБК «Східний-авто-1», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року, автомобіль НОМЕР_1, а також грошову компенсацію у сумі 40000,00 гривень. Відповідачеві ОСОБА_3 просив виділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_4, дачну ділянку з будинком № 28 у СТ «Лукоморє», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року.

В матеріалах справи є єдиний документ висновок «Центру експертних послуг» (завірений підписом судді) на аркуші справи 156 том 1, яким визначено вартість спірного майна: двокімнатна квартира АДРЕСА_3 - ринкова вартість 357000 грн., гараж підземний № 13 Маріуполь, ГБК «Східний авто-1» - ринкова вартість 190000 грн., автомобіль НОМЕР_1 ринкова вартість 246218 грн. всього вартість вказаного майна 793218 грн. Також позивачем заявлені вимоги про стягнення грошової компенсації в розмірі 40000 грн. З огляду на викладене, ціна позову складає 833218 грн.

З позовом до суду ОСОБА_2 вперше звернувся в листопаді 2014 року, а тому ставка при зверненні з вказаними позовними вимогами складає 3654 грн. (1218 грн. (мінімальна заробітна плата на 1 січня 2014 року) х 3).

Згідно з п. 6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

При зверненні з апеляційною скаргою на вказане рішення суду позивач сплатив 638 грн., а тому позивачу необхідно доплатити судовий збір в розмірі 3381 грн. 40 копійок на користь держави.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 3381 грн. 40 коп. (три тисячі триста вісімдесят одна грн. 40 коп.).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді