Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2016 Справа №607/15252/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючого судді В.М. Братасюка

за участю секретаря с/з ОСОБА_1

представника позивача відповідача ОСОБА_2, представника позивача відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернувся за захистом свого права до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання за позивачем права власності на 1/5 ідеальну частку квартири №198, що знаходиться в будинку №5 по вул.. Симоненка в м. Тернополі.

В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що частка у спірній квартирі була набута сторонами спору за договором купівлі продажу в 1999 році, під час перебування в шлюбі, а тому на дане майно повинен поширюватися режим спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить задовольнити вимогу з підстав, зазначених в позові.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову запреречив, зазначивши, що частку в даній квартирі було набуто довірителькою за цивільно правовою угодою, однак за особисті кошти, отримані від реалізації іншої квартири, набутої ОСОБА_5 до шлюбу з ОСОБА_4; водночас ОСОБА_5 заявила до ОСОБА_4 зустрічний позов про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 ідеальну частку гаража №24 в гаражному кооперативі «Гарант» в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, оскільки дане майно також було набуте сторонами під час шлюбу, хоча титульним власником якого є позивач за первісним позовом.

Надалі ОСОБА_5 подала заяву про збільшення позовних вимог просить суд визнати за нею право власності в цілому на гараж №24 в гаражному кооперативі «Гарант» в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, мотивуючи вимогу тією обставиною, що гараж також було придбано за кошти позивачки за зустрічним позовом, подаровані її матірю, котра на той час перебувала на роботі за кордоном і пересилала гроші банківськими переказами.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення зустрічного позову заперечив зазначивши, що дане спірне майно було набуте його довірителем, як членом гаражного кооперативу за власні кошти.

Всесторонньо, повно та обєктивно дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини.

Судом встановлено, що 22.10.1998 року між сторонами спору було укладено шлюб, зареєстрований ВДРАЦС реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 1328.

14.02.2001 року шлюб між сторонами спору було розірвано, з поверненням позивачці дошлюбного прізвища ОСОБА_5, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 21.08.2015 року.

Надалі 14.06.20101 року сторони спору уклали шлюб повторно, який зареєстрували у ВРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 592.

02.07.2013 року даний шлюб було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/8123/13-ц.

Листом від 16.06.2015 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» повідомило представника позивача за первісним позовом, що станом на 29.12.2012 року, згідно обліку технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_1 зареєстрована по 1/5 частині за ОСОБА_6, ОСОБА_7. ОСОБА_8 та 2/5 частини за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 30.12.1999 року в реєстрі за №6047.

Із змісту оглянутого в судовому засіданні договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 30.12.1999 року в реєстрі за №6047 вбачається, що 30.12.1999 року гр.. ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_6 купив 1/65 частину, а ОСОБА_5 купила на власне імя 2/5 частини та на імя дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 1/5 частині кожному квартиру №198 в будинку вул.. Симоненка 5 в м. Тернополі. Продаж вчинено за 1444 гривень, які покупці передали продавцю під час підписання договору.

Оскільки спірну частку в квартирі, щодо якої заявлено первісний позов, було набуто ОСОБА_5 в 1999 році, суд зазначає про застосування до відносин щодо поділу даного майна приписів Кодексу про шлюб і сімю від 20.09.1969 року та ЦК УРСР від 18.07.1963 року.

Згідно ст. 22 КпШС майно подружжя, набуте в шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, й кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Разом із тим, згідно ст.. 24 КпШС майно, що належало кожному із подружжя до вступу в шлюб, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Верховний Суд України в п.п.23, 24 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року за № 1 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно зясувати джерело і час його придбання, а також розяснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Аналогічні розяснення були надані в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року за № 16, з наступними змінами, «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сімю України».

Судом також встановлено, що того ж дня, 30.12.1999 року тим же приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 було посвідчено в реєстрі за №6043, договір купівлі продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_6, діючий від власного імені та від імені ОСОБА_11, ОСОБА_5, діюча від власного імені та імені дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, продали, а ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Продаж цей було вчинено за 10 032 гривень, які продавця отримали від покупця під час підписання договору.

Дана квартира АДРЕСА_2 належала продавцям (в тому числі ОСОБА_5 та її дітям) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого керівником органу приватизації тернопільського БТІ 13.04.1999 року, згідно з розпорядженням від 13.04.1999 року.

Суд наголошує, що частку в квартирі по вул.. Братів Бойчуків ОСОБА_5 набула безоплатно в порядку приватизації, і не перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4, а тому дане майно є її особистою власністю.

І один і інший договір укладалися в один день в одного нотаріуса у незначний проміжок часу, й при цьому договір продажу квартири по вул.. Братів Бойчуків в м. Тернополі, в тому числі ОСОБА_5, передував договору купівлі квартири по вул. Симоненка в м. Тернополі, що стверджується номерами реєстрації договорів в нотаріальному реєстрі: 6043 та 6047.

Як і в одному договорі ОСОБА_5 виступала одночасно і стороною договору і представником власних дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, котрі також були сторонами як одного, як і іншого договору, при цьому згідно змісту пунктів 3 Договорів, сума отримана продавцями квартири по вул.. Братів Бойчуків в м. Тернополі ( в т.ч. ОСОБА_5І.), перевищує суму сплачених ними коштів за квартиру по вул.Симоненка в м. Тернополі.

Відтак, аналізуючи докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що ОСОБА_5 набула права власності на 2/5 частки квартири №198, що знаходиться в будинку №5 по вул.. Симоненка в м. Тернополі, та купила частки в даній квартирі на імя власних дітей за рахунок коштів, отриманих від продажу власної частки та часток дітей в квартирі №9 в будинку №5 по вул.. братів Бойчуків в м. Тернополі, що в свою чергу дозволяє стверджувати про відсутність підстав поширення режиму спільної сумісної власності сторін спору на спірну частку в квартирі.

Водночас суд наголошує про критичну оцінку допитаного, за клопотанням представника ОСОБА_15, в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 котрий показав, що продав належну йому квартиру №198 в будинку вул.. Симоненка 5 в м. Тернополі в 1999 році ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за 11 500 доларів США, за неналежністю засобів доказування обставини, котрі підлягають доказуванню певними засобами (розрахунки за нерухоме майно), не можуть бути доведені показами свідків.

Крім цього суд констатує, що представник ОСОБА_15 суду не довів належними та допустимими доказами перебування у власності його довірителя станом на грудень 1999 року коштів в сумі 11 500 доларів США, чи хоча в половини цієї суми, з метою доказування проведення розрахунків з ОСОБА_16 за куплену частку в квартирі №198 в будинку вул.. Симоненка 5 в м. Тернополі, під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5

З приводу підставності зустрічного позову суд зауважує наступне.

Згідно свідоцтва про право власності від 17.07.2002 року, виданого виконавчим комітетом Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_4 належить на праві власності гараж №24 по вул.. 15 квітня 1 в гаражному кооперативі «Гарант» в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

Дане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому сільської ради з від 26.06.2002 року.

Довідкою за підписом голови гаражного кооперативу «Гарант», засвідчено, що ОСОБА_4 дійсно є членом гаражного кооперативу «Гарант» й за ним рахується гараж №24.

З рішення виконкому сільської ради від 26.06.2002 року, на підставі якого ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право власності на спірний гараж вбачається, що право власності на гаражі в кооперативі було вирішено оформити згідно додатку № 1, зміст якого (додатку) містить список членів кооперативу, й під номером 5 в якому зазначено відповідача за зустрічним позовом.

19 липня 2001 року між ОСОБА_4 та Тернопільською обласною кооперативно державною асоціацією по агропромисловому будівництву «Облагробуд» було укладено договір №268, згідно змісту якого облагробуд, котрий вів будівництво гаражів для легкових автомобілів на 400 боксів в районі заводу «Оріон» з наступною організацією гаражного кооперативу, зобовязався збудувати для замовника ОСОБА_15 гараж, а замовник, в свою чергу, фінансує свою долю на будівництво гаража в сумі 1920 у.о., що еквівалентно 8702 гривень.

Разом з тим судом встановлено, що ще 21.07.1999 року було укладено аналогічний договір між Тернопільською обласною кооперативно державною асоціацією по агропромисловому будівництву «Облагробуд» та ОСОБА_5 проте за номером 57.

Облагробуд, котрий вів будівництво гаражів для легкових автомобілів на 400 боксів в районі заводу «Оріон» з наступною організацією гаражного кооперативу, зобовязався збудувати для замовника ОСОБА_5 гараж, а замовник, в свою чергу, фінансує свою долю на будівництво гаража в сумі 1920 у.о., що еквівалентно 7585 гривень.

Із досліджених в судовому засіданні копій даних договорів вбачається, що різниця їх (договорів) змісту складає лише дати, найменування замовників та гривневий еквівалент визнаної в п. 2.1. вартості гаража; при цьому з ОСОБА_5 договір було укладено раніше й на самому договорі ж помітка «переоформлено №268».

Дослідженими в судовому засіданні додатковими доказами: обліковою карткою приватного ТЗ та відповіді від 26.05.2016 року за №31/19-1624 вбачається, що ще 23.04.1998 року, тобто до укладання першого шлюбу з ОСОБА_4, Тернопільським МРЕВ поставлено на обліку належний на праві власності ОСОБА_5 автомобіль марки ВАЗ 2107, котрий було знято з обліку для реалізації 16,02.2002 року. також з 21.06.2001 року за ОСОБА_5 було зареєстровано автомобіль ОСОБА_2 100, та автомобіль Фольксваген Транспортер, котрий було знято з обліку для реалізації 30.03.2005 року.

Натомість як пояснив представник ОСОБА_4 в судовому засіданні 30.06.2016 року, до укладання шлюбу з ОСОБА_5 і у період 1999-2002 роки його довіритель не мав у власності транспортних засобів, однак здійснював користування автомобілями іншої сторони спору, хоча з цього приводу не надав жодних належних і допустимих доказів (довіреності на керування, тощо) й представник ОСОБА_5 дану обставину категорично заперечив.

А тому суд приходить до переконання, що первинним членом гаражного кооперативу «Гарант» була ОСОБА_5, котра перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_15 уклала договір з к кооперативом в 1991 році, й даний договір в подальшому, у 2001 році, також під час шлюбу сторін спору, в частині замовника будівництва гаража, було переукладено на ОСОБА_4, котрий за рішенням виконавчого комітету Байковецької сільської ради набув статусу титульного власника спірного гаража.

В період з жовтня 1998 року по червень 2002 року кожна із сторін спору була працевлаштована і мала постійний заробіток: ОСОБА_5 працювала в Тернопільському обласному наркологічному диспансері на посаді медсестри, а ОСОБА_4 інспектором в УДАІ УМВС України.

Підсумовуючи викладене суд приходить до переконання про поширення на спірний гараж режиму спільної сумісної власності подружжя (ст. 22 КпШС), оскільки гараж було набуто в порядку викупу в гаражному кооперативі сторонами спору в шлюбі, з реєстрацією права власності на титульного власника ОСОБА_4, котрий належними та допустимими доказами (касові ордера, чеки, банківські виписки, тощо) не довів, що сплатив вартість спірного гаража власними особистими коштами, заробленими до шлюбу з ОСОБА_5

Водночас судом критично оцінюються доводи ОСОБА_5, що гараж було сплачено за кошти, надіслані банківськими переказами її матірю, оскільки з наданих ОСОБА_5 виписок Укрексімпбанку за період з 12.01.1998 року по 25.05.2005 року, неможливо ідентифікувати відправника коштів на рахунок позивачки, й відсутній договір дарування цих коштів, що надавало б суду стверджувати про особисту власність позивачки за зустрічним позовом на отримані банківським переказом гроші, котрі, зі слів представника ОСОБА_5, були в наступному сплачені нею за спірний гараж.

Керуючись ст. ст. 10, 11 ч.1, 60, 210, 213, 215, 222, 224 ЦПК України, ст.22, 24 Кодексу про шлюб і сімю України (від 20 червня 1969 року), Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 1 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/5 ідеальну частку квартири №198, що знаходиться в будинку №5 по вул.. Симоненка в м. Тернополі відмовити.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задовольнити частково визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку гаража №24 в гаражному кооперативі «Гарант» в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 487, 20 гривень сплаченого судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили через десять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Головуючий В.М. Братасюк