Ухвала

іменем україни

06 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства культури України, Національного заповідника «Софія Київська», третя особа - Міністр культури України ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства культури України від 17 березня 2015 року № 203/0/017-15, яким розірвано укладений 15 червня 2012 року між нею та Міністерством культури України контракт № 543 та звільнено її з посади генерального директора Національного заповідника «Софія Київська»; поновити її на цій посаді з 17 березня 2015 року і стягнути з Національного заповідника «Софія Київська» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 162 грн 40 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 червня 2012 року між нею та Міністерством культури України укладено контракт № 543, відповідно до якого її призначено на посаду генерального директора Національного заповідника «Софія Київська». У березні 2015 року, у період тимчасової непрацездатності, їй стало відомо про розірвання контракту з 17 березня 2015 року з підстав, передбачених контрактом. Зазначила, що наказ про її звільнення з посади виданий у період її тимчасової непрацездатності і посилань на конкретні факти, які б свідчили про одноразове грубе порушення законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, не містить.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано наказ Міністерства культури України від 17 березня 2015 року № 203/0/17-15 «Про звільнення ОСОБА_4.» незаконним.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з 17 березня 2015 року та стягнуто з Національного заповідника «Софія Київська» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2015 року до 30 червня 2015 року в сумі 6 139 грн 20 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 4 339 грн 65 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 26 Закону України від 08 серпня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт та пристосування пам'яток національного значення здійснюється за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади (Мінкультури) на підставі погодженої Мінкультури проектної документації.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі замовнику органом архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до ІV та V категорії робіт.

Судом установлено, що для опалення приміщень пам'ятки «Брама Заборовського» Національного заповідника «Софія Київська» по вул. Володимирській, 24 у м. Києві використовувалася електрична система опалення, яка потребувала ремонту.

У доповідній записці перший заступник міністра культури ОСОБА_7 вказував на те, що мало місце використання бюджетних коштів на прокладання (капітальний ремонт) теплової мережі, без відповідних погоджень Міністерства культури України та інших органів виконавчої влади, є незаконним та неефективним (нераціональним) використання бюджетних коштів.

Такого ж висновку дійшла і аудиторська група за результатами позапланового внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності з окремих питань фінансового-господарської діяльності Національного заповідника «Софія Київська» та дотримання ним законодавства у період із 01 січня 2013 року до 09 лютого 2015 року, за результатами якого виявлено порушення фінансово-бюджетної дисципліни та інших нормативно-правових актів, що призвело до недотримання фінансових ресурсів, неефективного та безпідставного витрачання бюджетних коштів, зокрема, 225 986 грн 04 коп. - витрати на проведення капітального ремонту теплової мережі, який проведено з недотриманням вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про охорону культурної спадщини», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд установив факт використання бюджетних коштів на прокладання (капітальний ремонт) теплової мережі без відповідного погодження Мінкультури та інших органів виконавчої влади, що є незаконним та неефективним використанням бюджетних коштів і спричинило негативні наслідки для заповідника у вигляді падіння огороджувальної стіни ХХ сторіччя, що примикає до оборонних мурів ХVІІІ ст. ансамблю Софіївського собору, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення позивачем положень п. 2.1.11 контракту.

Таким чином, апеляційний суд правильно вважав, що за результатами проведеної перевірки та аудиторського звіту відповідач правомірно розірвав із позивачем контракт, що відповідає змісту наказу та положенням п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому суд врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що заповіднику у встановленому законом порядку органом архітектурно-будівельного контролю був наданий дозвіл на виконання будівельних робіт із прокладання (капітальний ремонт) теплотраси.

На спростування доводів позивача щодо незаконності звільнення період тимчасової непрацездатності апеляційний суд правильно зазначив, що оскільки між сторонами виник спір щодо припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи позивача про те, що аудиторський звіт не повинен братися судом до уваги, оскільки проведений із порушенням встановленого порядку проведення внутрішнього аудиту, оскільки аудиторський звіт підписаний особою, яка не мала права входити до складу аудиторської групи, зазначивши, що цей доказ є належним у розумінні ст. 58 ЦПК України.

Разом із тим на спростування доводів позивача про те, що аудиторський звіт не можна брати до уваги з тих підстав, що він був проведений після звільнення позивача, апеляційний суд правильно зазначив, що термін проведення аудиту визначено з 29 грудня 2014 року до 09 лютого 2015 року і ціллю внутрішнього аудиту було надання оцінки стану організації фінансово-господарської діяльності заповідника з окремих питань із 01 січня 2013 року до 09 лютого 2015 року, тобто в період роботи позивача на посаді генерального директора Національного заповідника «Софія Київська».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про необґрунтованість та непідтвердженість жодними належними і допустимими доказами висновку апеляційного суду про те, що негативним наслідком для заповідника є падіння огороджувальної стіни ХХ сторіччя, що примикає до оборонних мурів ХVIII ст. ансамблю Софіївського собору, що сталося внаслідок прокладання (капітального ремонту) теплової мережі, а також, що матеріалами справи не встановлено жодних для заповідника значних негативних наслідків (збитків), які б знаходилися у причинному зв'язку із неотриманням того чи іншого дозволу, спростовуються матеріалами справи, які апеляційний суд достатньо повно дослідив та надав належну оцінку поданим сторонами доказам; ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Аналогічне стосується і доводів касаційної скарги про те, що вищевказаний аудиторський звіт отримано із порушенням порядку, встановленого законом (ст. 26 Бюджетного кодексу України) і відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 ЦПК України такий звіт є недопустимим доказом; вказані доводи були предметом дослідження апеляційним судом і апеляційний суд надав належну оцінку вказаному звіту як доказу у справі.

Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10 серпня 2004 року № 150 «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд», що, на думку заявника, призвело до необґрунтованого висновку про витрачання бюджетних коштів на тепломережу, на правильність висновків апеляційного суду не впливають, адже під час розгляду справи апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік