Провадження № 22-ц/783/3165/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Береза В.І., Бойко С.М.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3;

третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі та гідності, визнання інформації недостовірною, спростування неправдивої інформації,-

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати інформацію про нього, яка розміщена в мережі інтернет недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на повагу честі та гідності; зобовязати відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7 спростувати поширену ними недостовірну інформацію; зобов"язати відповідача принести свої вибачення перед позивачем перед невизначеним колом осіб.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що ним була розпочата реконструкція квартири, після чого відповідачі почали писати скарги в різні органи про ніби-то незаконне будівництво; відповідач ОСОБА_7 в присутності співпрацівників позивача принижував його честь, гідність і ділову репутацію. Таким чином, внаслідок розповсюдження неправдивої інформації, він та члени його сім»ї, треті особи по справі, не можуть вести нормальний спосіб життя, постійно перебувають в стресовій ситуації, у позивача почалися безсоння, страх за здоров»я та життя.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі та гідності, визнання інформації недостовірною, спростування неправдивої інформації відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року оскаржив позивач ОСОБА_2.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним у зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що судом не досліджено всіх обставин справи, зокрема, не звернуто уваги на його доводи про те, що відповідач ОСОБА_6 умисно звернулася через мережу інтернет до Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про нібито вчинюване ним незаконне будівництво, всупереч проектній документації та за підробленими згодами, що, на думку апелянта, є недостовірною інформацією. Сайти вищезазначених установ є доступними для необмеженого кола осіб, які могли прочитати неправдиві відомості про позивача, що нанесло образу його честі та гідності. Відповідач ОСОБА_7 з наміром опорочити честь та гідність позивача, прийшов до нього на роботу та в присутності співпрацівників останнього, почав розповідати, що реконструкція квартири № 2 виконана незаконно, що позивач підробив підписи ОСОБА_6 та запропонував їй підписати договір про користування горищем для того, щоб вона не писала скарг, що також, на думку апелянта, є порушенням його особистих немайнових прав.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що суд не звернув уваги на ту обставину, що на час звернення з позовом в суд, він мав всі дозвільні документи на реконструкцію своєї квартири, а зазначені вище дії відповідачів є наклепом та такими, що принизили його честь і гідність, також ділову репутацію.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених обставин у справі, існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з електронних звернень відповідача ОСОБА_6 (вх. № 1013/15/1-34 від 15.04.2015 року) та відповідача ОСОБА_7 в інтересах відповідача ОСОБА_6 (вх. № 1013/15/1-315, вх. № 1013/15/3-650), а також письмової заяви відповідача ОСОБА_6 від 11.05.2015 року, адресованих на адресу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, і, як вірно встановлено судом першої інстанції, такі стосуються необхідності проведення перевірки з приводу самочинних та неузгоджених робіт щодо будівництва апелянтом мансардного поверху за рахунок горища багатоквартирного будинку.

На вказані звернення Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області надано відповіді за вих. № 1013-6/1745-15 від 21.04.2015 року та вих. № 1013-6/13-16 від 14.01.2016 року спершу про необхідність проведення перевірки фактів, викладених у зверненнях, а згодом про часткове підтвердження таких фактів і наявність підстав вважати споруджений апелянтом об'єкт самочинним будівництвом.

Статтями 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.

Разом з тим, статтею 40 Конституції України визначено й те, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.Детальніше таке право регламентуються, у тому числі, Законом України «Про звернення громадян», згідно із ст. 1 якого громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у даному випадку відповідачі по відношенню до апелянта лише скористалися своїм правом, передбаченим статтею 40 Конституції України та Законом України «Про звернення громадян» - правом на звернення до компетентного органу державної влади з метою перевірки законності здійснюваних ним будівельних робіт.

Як роз'яснюється у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів чи посадових осіб, що зобовязані розглянути звернення, і в разі, якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Більше того, як уже йшлося вище, викладена у зверненнях інформація частково знайшла своє підтвердження, так як Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області встановлені підстави вважати споруджений апелянтом об'єкт самочинним будівництвом.

Щодо поширеної відповідачами інформації в іншій частині, у тому числі і у спосіб розголошення та висловлювання такої за місцем роботи апелянта, то висновки суду першої інстанції про відсутність порушення особистих немайнових прав апелянта у наведеній частині також є вірними, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміються документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Так, висловлювання у згаданих вище електронних зверненнях, а також в інший спосіб, є оцінкою дій апелянта відповідачами, окремі з них мають усі ознаки критики дій апелянта. Критична оцінка з огляду на характер використання мовних засобів відповідачами дій апелянта у даному випадку хоча і є негативною (негативна критика також критика і може мати місце), однак така не містить наклепу чи образи.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відтак, за змістом ст. 277 ЦК України, не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсним обставинам (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Такі положення відповідають також прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, і яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, положеннями якої передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

На обов'язку суду при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною визначати характер такої інформації і з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, наголошує також і Верховний Суд України у п. 19 Постанови Пленуму № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи".

Пунктом 26 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено також і необхідність відмови у позові про захист особистих немайнових прав фізичної особи у разі пред'явлення позовної вимоги до відповідачів про зобов'язання вибачитись, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦКУкраїни.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог у цілому і необхідність відмови у їх задоволенні.

При цьому, колегія суддів бере до уваги й ту обставину, що апелянт, звертаючись до суду із позовом, просив також визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність інформацію, поширену не лише про нього самого, а й про третіх осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, хоча такі особи із самостійними позовними вимогами до суду не звертались.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.