У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М. Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 14 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 751 гривню 20 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та публічним акціонерним товариством «А-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає за виконання зобов'язань боржника у розмірі 10 000 гривень. Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 09 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 46 670 гривень 61 копійка, яка скаладється із: заборгованості за кредитом - 1 751 гривні 20 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом - 14 924 гривні 32 копійки; заборгованості по комісії за користування кредитом - 283 гривні 68 копійок; пеніза несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 27 012 гривень 81 копійки; штрафу(фіксована частина) - 500 гривень; штраф (процентна складова) - 2198 гривень60 копійок, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 36 670 гривень 61 копійку та судові витрати, а також з ОСОБА_6 та ПАТ «А-Банк» в солідарному порядку заборгованість у розмірі 10 000 гривень. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № LGMKRX0663Q309 від 14.12.2006 року на рах. 3111: - заборгованість за кредитом - 1 751 грн. 20 коп.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 924 грн. 32 коп.; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 283 грн. 68 коп.; на рах, 0001: - судовий збір в розмірі 243 грн, 60 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості - закрито. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано. Відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості. У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки та рішення апеляційного суду і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_6 належним чином не виконано умови кредитного договору та врахувавши, що позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заборгованості щодо розміру неустойки (пені), дійшов висновку про стягнення заборгованості з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України. Крім того зазначив, що право вимоги позивача до поручителя не підлягає захисту у зв'язку із пропуском строку звернення до суду та з урахуванням того, що договір поруки укладений після кінцевого терміну виконання зобов'язання за кредитно-заставним договором, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом про повернення споживчого кредиту поза межами строку давності в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 якого кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення заборгованості з поручителя, апеляційний суд виходив з того, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Встановивши, що правовідносини з договору поруки виникли між юридичними особами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі в цій частині у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 310, п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Разом з тим, з висновком апеляційного суду в частині вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 14 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 751 гривню 20 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2007 року. Станом на 09 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 46 670 гривень 61 копійок, яка скаладється із: заборгованості за кредитом - 1 751 гривні 20 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом - 14 924 гривні 32 копійки; заборгованості по комісії за користування кредитом - 283 гривні 68 копійок; пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 27 012 гривень 81 копійки; штрафу(фіксована частина) - 500 гривень; штраф (процентна складова) - 2 198 гривень 60 копійок Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Разом із тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що відповідач в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанції участі не брав і заяву про застосування строку позовної давності не подавав. Висновок апеляційного суду про те, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, а за відсутності заяви сторони у спорі про застосування позовної давності правові підстави для його застосування відсутні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року (справа № 6-239цс14). Апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову на підставі п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки ст.267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-780цс15). Разом з тим, заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, оскільки при вирішенні спору суд не врахував роз'яснення, викладені у п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення неустойки та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року в частині вимог про стягнення неустойки та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович О