Справа № 129/2530/15-ц
Провадження у справі № 2/135/85/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Білодіда П.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в квартиру,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в квартиру.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1991 року по 12 серпня 2014 року, який рішенням Гайсинського районного суду було розірвано. Під час спільного проживання вони набули двокімнатну житлову квартиру № 3 загальною площею 37.50 кв.м, в тому числі житловою площею 27.90 кв.м., що розташована за адресою: м. Гайсин, вул. Карла Маркса, 4, Гайсинського району, Вінницької області, придбану згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2007 року, що зареєстровано приватним нотаріусом Гайсинського нотаріального округу під № 2890. Рішенням Гайсинського районного суду від 28 квітня 2015 року вищевказану квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя і за позивачем визнано право на ідеальну 1/2 частину права власності цієї квартири. На даний час позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частину спірної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2015 року. Проте, для того, щоб уникнути скандалів, оскільки це негативно відображається на здоров'ї позивача, на час вирішення в законному порядку питання про право власності на частину квартири, він змушений був тимчасово переїхати на проживання до своїх родичів. Далі, маючи намір, повернутися та проживати у спірній квартирі отримав відмову. Після чого він неодноразово звертався до відповідача з приводу вселення в квартиру, однак остання всіляко перешкоджає йому у здійсненні своїх законних прав на проживання у квартирі шляхом недопущення в квартиру. У зв'язку з чим він змушений тимчасово проживати у своїх родичів, оскільки іншого житла не має.

25.05.2016 року позивач ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги шляхом подачі письмової заяви, в якій просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_3 по володінню та користуванню двокімнатною житловою квартирою № 3 в житловому будинку № 4 по вул. К.Маркса в м. Гайсин Вінницької області шляхом вселення його у вказану вище спірну квартиру.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Разом з цим, позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що неодноразово звертався до відповідача з прохання добровільно надати можливість користуватись належною йому на праві власності ? частиною спірної квартири, проте останньою до житла допущений не був, ключів від квартири у нього не має, оскільки відповідач забрала їх ще в 2014 році. Дані обставини можуть підтвердити свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 На момент розгляду справи він іншого житла не має, у нього незадовільний стан здоровя, тому він просить усунути перешкоди у володінні та користуванні його власністю шляхом вселення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позивача не визнала, просила відмовити в задоволенні позовної заяви, пояснивши, що дійсно з 17.08.2014 року позивач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, не має до неї доступу, оскільки вона забрала ключі від вхідних дверей і віддавати йому не має наміру, пускати його до володіння та користування квартирою також не бажає, тому що позивач не має жодного законного права на володіння та користування спірною квартирою. Вона не визнає за ним право власності на ? частину спірного майна. Їх спільне проживання з ОСОБА_1 також є неможливим, оскільки дана квартира складається із двох кімнат, де в першій кімнаті проживає вона, в другій кімнаті проживає особа похилого віку, учасник бойових дій ОСОБА_6, тому всі кімнати зайняті. Окрім того, вказала на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є неконкретизованими, оскільки позивачем не вказано, в яку саме частину квартири він хоче вселитись, враховуючи те, що суд визнав за ним право власності на ? ідеальну частину квартири, а не в натурі. Тому без визначення судом права власності позивача на частину квартири в натурі виконавча служба не зможе виконати рішення суду про вселення.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позивача також не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, повністю підтвердивши позицію позивача ОСОБА_3

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги позивача також не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що між співвласниками не встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням, а тому неможливо вирішити питання про вселення позивача до спірної квартири.

Вислухавши доводи та пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 19.12.1991 року, запис за № 271, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Гайсин, рішенням Гайсинського районного суду від 12.08.2014 року шлюб між ними розірвано.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 28.12.2007 р. ОСОБА_3 за 6641 грн придбала двокімнатну квартиру № 3 в житловому будинку № 4 по вул. К.Маркса в м. Гайсин загальною площею 37,9 м2, житловою площею 27,9 м2.

У реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна станом на 29.12.2012 року зареєстровано вищезазначену квартиру за ОСОБА_3

ОСОБА_1 зареєстрований проживаючим в квартирі № 3 в житловому будинку № 4 по вул. К.Маркса в м. Гайсин з 13.02.2008 року, що стверджується відміткою у паспорті.

ОСОБА_6 є вітчимом ОСОБА_3, зареєстрований проживаючим в квартирі № 3 в житловому будинку № 4 по вул. К.Маркса в м. Гайсин з 05.08.2008 року.

Квартира № 3 в житловому будинку № 4 по вул. К.Маркса в м. Гайсин складається з двох кімнат, житловою площею 27,9 кв. м, у тому числі 1-а кімната - 15,70 кв. м, 2-а кімната - 12,20 кв. м, кухня - 4,50 кв. м, вбиральні - 0,70 кв. м, ванної кімнати - 1,50 кв. м, коридору - 2,90 кв. м., що підтверджується технічними характеристиками внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2015 року визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну 1/2 частину двохкімнатної житлової квартири №3 в будинку № 4 по вул. Карла Маркса, 4 в м. Гайсин Вінницької області загальною площею 37,5 кв.м, в тому числі житловою площею 27,9 кв.м.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2015 за позивачем ОСОБА_1 17.07.2015 зареєстроване право приватної власності на 1/2 частину квартири №3 в будинку № 4 по вул. Карла Маркса, 4 в м. Гайсин Вінницької області.

Як вбачається з висновку ДІМ Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_9 від 13.08.2015 ( а.с. 5), 08 серпня 2015 року до чергової частини Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області надійшла заява від ОСОБА_1 щодо вчинення перешкод ОСОБА_3 в користуванні ним 1/2 частини квартири №3 в будинку № 4 по вул. Карла Маркса, 4 в м. Гайсин Вінницької області, який повідомив, що 08.08.2015 він прийшов до спірної квартири для того, щоб заночувати, однак ОСОБА_3 його не впустила. Дана заява розглянута, встановлено факт перешкод з боку відповідача, однак рекомендовано ОСОБА_1 для подальшого вирішення питання звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.

Згідно довідки, виданої сільським головою ОСОБА_10 за № 276 від 25.08.2015 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, вул. 40-річчя Перемоги, 33 без реєстрації місця проживання.

З посвідчення №141982, виданого 01.06.2007 видно, що ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 2 групи.

Рішенням 49 сесії 6 скликання Гайсинської міської ради від 16 жовтня 2015 року про перейменування вулиць та провулків м. Гайсин вулицю ОСОБА_11 перейменовано на вулицю Соборна.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, сусіди сторін, суду покази, що відповідач дійсно з 2014 року не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач ОСОБА_3 його вигнала та не допускає до вказаного житла по даний час. Вони безпосередньо були свідками обставин, коли відповідач на прохання позивача надати йому можливість проживати у спірній квартирі чинила перешкоди шляхом недопущення до спірної квартири, вчиняла сварки.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Сторонами не заперечується наявність конфліктних відносин між ними, а враховуючи факт звернення позивача до правоохоронних органів, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому частиною спірної квартири.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири №3 в будинку № 4 по вул. Соборна, 4 в м. Гайсин Вінницької області та на рівні із іншим співвласником має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, його право має бути захищено судом шляхом вселення в дану квартиру.

Заперечення відповідача та її представника про необхідність відмовити у позові ОСОБА_1 у вселенні до квартири з огляду на те, що належна йому частка майна не визначена в натурі, разом із відповідачем у двокімнатній квартирі проживає ОСОБА_6, тому що всі кімнати зайняті, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Доводи відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про те, що позивач ОСОБА_1 добровільно залишив спірну квартиру і добровільно проживає за іншою адресою, що стверджується актом від 26.11.2014, підписаним ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спростовуються як показами самих сторін, які не заперечували наявність конфліктних відносин між ними як з моменту залишення ОСОБА_1 спірного житла у 2014 року, так і на момент розгляду справи, а також допитаних судом свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та доказами зверненням позивача до правоохоронних органів з причин недопущення до спірного житла.

Не спростовують висновків суду і доводи представника третьої особи ОСОБА_5 про те, що між співвласниками не встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням, а тому неможливо вирішити питання про вселення позивача, оскільки в силу вимог закону співвласники майна, що є у спільній частковій власності, можуть самостійно домовитися про порядок користування майном у поза судовому порядку.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом неодноразово роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та ін.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу й витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України яка узгоджується з приписами п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Аналіз вищевказаних норм права дає можливість дійти до висновку про те, що відповідач має право звернутися до суду з вимогою про стягнення з іншої сторони витрат на правову допомогу пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Пунктом 48 передбачено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За таких обставин можливо зробити висновок, що витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню лише за умови їх підтвердження належними та допустимими доказами по справі.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Судом встановлено, що 20 липня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2, що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 352 від 29.11.2001 було укладено Договір про надання юридичної допомоги.

За надані адвокатом ОСОБА_2 юридичні послуги ОСОБА_1 було сплачено 5400 грн, що підтверджується квитанції від 17.06.2016 та довідкою розрахунком витрат позивача на оплату правової допомоги, підписаною сторонами, які не перевищують встановленого законодавством граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Разом з цим, задоволенню не підлягають витрати, понесені позивачем на відрядження в сумі 1200 грн, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн, враховуючи, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору при подачі позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 9, 150, 155 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 15, 16, 319, 321, 356, 358, 361, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в квартиру задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою №3 в будинку № 4 по вул. Соборна, 4 в м. Гайсин Вінницької області, які чинить ОСОБА_3 шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру №3 в будинку № 4 по вул. Соборна, 4 в м. Гайсин Вінницької області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5400 грн за надання правової допомоги адвокатом.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551,20 грн. на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: