22-ц/775/888/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції: Кірякова Н.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання дії неправомірними та вчинення певних дій щодо виплати коштів, які знаходяться на рахунках банку та захист прав споживачів, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 жовтня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» та зобовязати банк виплатити кошти, які знаходяться на її рахунках в банку. Зазначила, що між сторонами було укладено договори на обслуговування банківських карток: №№ 152059, 970532, 863432, 443721, 389873. 23 листопада 2015 року позивач звернулася до банку із заявою на отримання особистих коштів з цих карткових рахунків у загальній сумі 72843,78грн. Але їй було відмовлено у видачі готівки з посиланням на збій у системі. 30 листопада 2015 року позивач повторно звернулася до відповідача щодо отримання грошових коштів, але так само не змогла зняти з банківських карток готівку. 28 січня 2016 року позивачу було надіслано відповідь про відмову в обслуговуванні рахунків, яку позивач вважає необґрунтованою, а дії банку з відмови у видачі коштів з власних рахунків неправомірними.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 про визнання дії неправомірними та вчинення певних дій щодо виплати коштів, які знаходяться на рахунках банку та захист прав споживачів задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» у відмові в обслуговуванні карткових рахунків № 152059; № 970532; № 863432; № 443721; № 389873 відкритих на імя ОСОБА_2 та зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» видати на першу вимогу позивачки залишок коштів з карткового рахунку: № 152059 у розмірі 3794,35грн.; № 970532 у розмірі 22835,50грн.; № 863432 у розмірі 22141,15грн.; № 443721 у розмірі 24054,37грн.; № 389873 у розмірі 18,41грн. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правової допомоги в сумі 3000грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 551,20грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3, який підтримав доводи скарги, заперечення проти скарги позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

За ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» 16.02.2015р., 12.06.2015р. укладені договори на обслуговування банківських карток №№ 152059, 970532, 863432, 443721, 389873 (а.с. 8, 79-80).

23.11.2015р. позивач звернулася до банку із заявою про розблокування картрахунків і отримання грошей з цих картрахунків в загальній сумі 72843,78грн. Заява банком не задоволена з посиланням на норми, що регулюють захист інформації і банківську таємницю (а.с. 10, 11).

На повторну заяву позивача від 30.11.2015р. банком знову не задоволені вимоги позивача і запропоновано надати документи, що підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на рахунки ОСОБА_2 (а.с. 12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що блокування банком карткових рахунків позивача є незаконним, допущене банком обмеження є безпідставним; банк не довів правомірності такого заходу щодо позивача це є підставою для задоволення вимог про зобовязання банку видати позивачу на першу її вимогу залишок коштів на її картрахунках, відкритих у відповідача.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 3 передбачено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. За ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якої Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Статтею 48 зазначено, що банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Згідно ст. 64 цього закону вбачається, що банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Оформлюючи карткові рахунки, позивач приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг. Згідно з п. 1.1.3.2.14 банк має право відмовитись від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення щодо використання банку для проведення незаконних операцій. Відповідно до п. 1.1.3.2.15 банк може в передбаченому чинним законодавством порядку зупинити здійснення фінансової операції, відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або фінансової операції, а також застосувати інші застережні заходи за наявності підстав, передбачених: Законом України «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню зброї масового знищення». Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про санкції» тощо.

За правилами пункту 91 розділу VIII Постанови Правління НБУ від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» передбачено, що Банк зобов'язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» № 1702-VII від 14.10.2014р. ( з подальшими змінами) суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов'язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб'єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, правомірність блокування карткового рахунку можлива лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем не надано до суду доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Також не підтверджені жодним доказом, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач використовує платіжну картку для отримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми переведення в готівку грошей та не зазначено, які саме дії позивача містять ознаки цих протиправних дій.

Апеляційні доводи щодо отримання позивачем коштів з її рахунків та їх подальший переказ в рамках функціонування протиправної системи переведення в готівку грошей не доведені будь-якими доказами і в ході апеляційного перегляду справи.

Даних про включення позивача до переліку осіб, пов'язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, що мало б виключати неправомірність дій банку, або відомостей про порушення провадження щодо позивача за ст. 209, 212 КК України, або іншого характеру підтверджуючої інформації про отримання коштів з рахунків позивача ОСОБА_2 та їх подальший переказ в рамках функціонування протиправної системи переведення в готівку грошей - не здобуто ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді.

Аналіз руху грошових коштів, проведених операцій і негативних для позивача висновків певної уповноваженої особи банку, зокрема щодо використання платіжних карток з порушенням умов договору, а саме, для отримання грошових коштів та здійснення їх переказу в рамках функціонування протиправної схеми переведення в готівку грошей не підтверджені будь-якими письмовими доказами ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді. Відповідачем не учинені дії, регламентовані постановою Правління НБУ № 417, щодо обовязкового поінформування банком правоохоронних органів про фінансові операції ОСОБА_2, які викликали підозру.

Та обставина, що позивач не надав банкові документів на підтвердження походження коштів, без наявності інших здобутих у встановленому законом порядку доказів причетності позивача до протиправних схем, сама по собі не може бути підставою для порушення права позивача на розпорядження своїм майном.

Відтак, колегія суддів схвалює висновки суду першої інстанції щодо неправомірності дій банку з призупинення здійснення операцій по картрахункам позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що банк не відмовляв позивачеві в обслуговуванні картрахунків, не є переконливими, оскільки, як доведено судовим розглядом, позивач фізично не може розпорядитись власними грошима, розміщеними на цих рахунках, на власний розсуд. І банк, призупинивши операції по картрахункам позивача, не зарахував кошти на транзитний рахунок, як того вимагає ст. 17 вищезгаданого Закону № 1702-VII.

У Додатковому (Першому) протоколі (Париж, 20.03.1952р.) до Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, ратифікованому Україною, проголошено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Загальне занепокоєння Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України, висловлене в листі в.о. заступника голови НБУ ОСОБА_5 від 25-0004/31760 від 13.4.2016р. щодо масштабності фінансових операцій зі зняття клієнтами банків готівкових коштів у значних розмірах за допомогою платіжних карток, не є законом, введеним державою для здійснення контролю за користуванням майном. А відтак, не може слугувати імперативною підставою для учинення банком перешкод в користуванні вкладником ОСОБА_2 розміщеними на картрахунку власними коштами, оскільки не підтверджено безумовними доказами використання позивачем коштів вкладу для легалізації кримінальних доходів тощо.

Колегія суддів віднаходить ефективним вжитий судом першої інстанції спосіб захисту у вигляді зобовязання ПАТ КБ «Приватбанк» видати на першу вимогу позивача залишок коштів з її карткових рахунків, що не заборонений законом і спрямований на реальний захист порушених прав позивача від свавільного втручання. За цим колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги, що такий спосіб присудження є суто прерогативою державного виконавця.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав задовлення позовних вимог ОСОБА_2, з огляду на положення вищевказаного міжнародно-правового акту, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до Закону України № 4191-VI від 20.12.2011р. «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

І така норма, зокрема, щодо розміру, є чинною на момент укладення позивачем договору про надання правової допомоги, внесення нею коштів за роботу адвоката на виконання умов цього договору.

В даному випадку понесені позивачем витрати на правову допомогу підтверджені документально договором доручення на надання правової допомоги від 15.03.2016р., платіжною квитанцією, актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) з приведеним розрахунком витрат (а.с. 13-14, а.с. 14зв.), обґрунтовані фактично здійсненими адвокатом переліченими діями зі складання позову, надання юридичної консультації і розяснень, підготовкою правової позиції, складання заяв, виконаними за 6 годин роботи адвоката. А також розмір оплати правової допомоги 3тис.грн. не перевищує гранично допустимого розміру, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» N 4191-VI та постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Та обставина, що документи підписані саме ОСОБА_2, як йдеться в апеляційній скарзі відповідача, не спростовує факту внесення позивачем на рахунок адвоката ОСОБА_6, що має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), коштів за оплату правової допомоги саме за цим спором, що відображено в п. 1.2 тексту договору доручення на надання правової допомоги.

Згідно із розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в абз. 2, 3 п. 48 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10: витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Беручи до уваги наведене, посилання в апеляційній скарзі відповідача, що адвокат ОСОБА_6 не приймав участь у судовому засіданні, як на підставу для відмови у відшкодуванні витрат по позиції правової допомоги, не є слушними і обґрунтованими нормами права.

Відтак, суд першої інстанції, задовольнивши позов, обґрунтовано з дотриманням вимог пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88 ЦПК, а також вищеназваного Закону N 4191-VI і постанови КМУ № 590, та з урахуванням керівних розяснень у вищенаведеній постанові Пленуму ВССУ № 10 відшкодував понесені позивачем витрати з оплати правової допомоги у вказаному розмірі за рахунок відповідача.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

ОСОБА_7