Справа № 128/3199/16-ц
19 грудня 2016 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді Ганкіної І.А.,
за участі секретаря Шеванюк О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, про порушення прав споживача, визнання договорів фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, -
1. Зі змісту договору не зрозуміло, що саме є предметом лізингу, зазначено лише МТЗ-892, тобто в договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмету лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України.
2. Із договірних лізингових платежів: «перший платіж», «адміністративний платіж», «авансовий платіж», «комісія за супроводження Договору», «комісія за передачу предмету лізингу» та «лізинговий платіж», лише два відповідають вимогам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», - це «комісія за передачу предмету лізингу» та «лізинговий платіж». Інші платежі не є лізинговими, так як не відповідають їх поняттю, визначеному законом, як плату за користування предметом лізингу. Фактично позивач сплатив кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, що є порушенням вимог ч.ч. 1,2,3,5 та 6 ст. 203 ЦК України.
3. Відповідно до оскаржуваних договорів фінансового лізингу юридичною адресою ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, у договорах адреса офісу, розташованого в м. Одесі не вказана, що є порушенням вимог ст. 647 ЦК України.
4. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Договір фінансового лізингу № 000582 від 19.01.2015 року підписаний між позивачем та ОСОБА_2, що діяла на підставі довіреності. Договір фінансового лізингу № 000583 від 19.01.2015 року підписаний між позивачем та ОСОБА_3 Євгенієвною, що діяла на підставі довіреності. Отже, з метою зясування обставин, що мають значення для вирішення справи, тобто встановлення правомочності особи, виникає необхідність зясувати обсяг цивільної дієздатності особи, яка вчинила правочин. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), про купівлю-продаж та положення про договір поставки, тобто за своєю правовою природою є змішаним договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться в змішаному договорі. Таким чином, оскільки в порушення вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України, договори нотаріально не посвідчені, тому, згідно з ст. 220 ЦК України вони є нікчемними.
5. Згідно п. 3.2.6 та 3.2.7 договорів, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати договори навіть при умові невиконання самим відповідачем умов договору, при чому поверненню підлягають кошти за порядком, викладеним у п. 12.1 договорів адміністративний платіж в будь-якому випадку поверненню не підлягає.Позивач впевнений, що вищевказані пункти договорів грубо порушують права споживача. Вимоги ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають визнання несправедливими умовами договорів, що обмежують права споживача, а саме: п.7 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону надання продавцю (виконавцю) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця).
6. Крім того, грубим порушення права споживача є позиції, викладені у п. 9.7 договорів, а саме: кошти, які сплачуються позивачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору в наступному порядку: 1) адміністративний платіж (який у будь-якому випадку не повертається); 2) авансовий платіж (який відповідно до п. 9.1 договорів складає 50% від вартості предмету лізингу); 3) комісія за передачу предмета лізингу.Отже, положення п.п. 9.7, 12.7, 12.8, 12.9, 12.10 договорів свідчать про те, що навіть при сплаті позивачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50% вартості предмета лізингу, відповідач має право не повертати кошти, що фактично є компенсацією за невиконання умов договору.Нечітке визначення підстав зміни вартості та розміру платежів, предмета лізингу, порядку перерахунку, з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку умови договорів, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника (позивача) правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, а тому вищезазначені положення є несправедливими умовами, а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю позивача, оскільки умовами договорів передбачена сплата позивачем штрафу.
7. Розірвання в односторонньому порядку та не повернення відповідачем так званого «адміністративного платежу» є грубим порушенням п. 4 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».З аналізу змісту спірних договорів фінансового лізингу існують підстави прийти до висновку, що в договорах виключені та обмежені права позивача, як споживача, стосовно відповідача у разі неналежного виконання ним (відповідачем) обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки відповідача, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства.
8. Згідно пункту 1.4 договорів відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару то пункт 1.4 договору щодо усунення відповідача від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України.Сторони не вступили в ту стадію лізингових відносин, коли виникає фактичне користування майном і, відповідно обов'язок сплати лізингових платежів, позивач позбавлений того майна, на яке розраховував при укладені договорів. Вищевказані доводи вказують на наявність підстави недійсності правочину (договорів) недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.
9. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач не довів наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб (стаття 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
10. Згідно ст. 634 ЦК України договір фінансового лізингу є договором приєднання, тобто, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо він містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Позивач вважав, що купує трактор, тобто придбаває у власність, інші умови його не задовольняють, обтяжують його і так скрутне фінансове становище. Позивач наполягає, що його при укладенні договорів ввели в оману, а відповідно ст. 230 ЦК України, омана має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, такий правочин визнається судом недійсним.
11. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до замовлення послуги.Частиною 9 статті 15 вказаного Закону передбачено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції (послуги), яку він придбаває. П.п. 10, 16, 17 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону визначають неповний перелік умов недійсності договору, що обмежують права споживача:
- установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;
- встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; а саме: відповідно до п. 5.2 договорів позивачу нав'язані жорсткі умови користуванням предметом лізингу, нав'язано технічне обслуговування та ремонт предмету лізингу на сертифікованих станціях технічного обслуговування та/або на станціях технічного обслуговування, які будуть вказані лізингодавцем (відповідачем), так і передбачені щомісячні планові перевірки предмета лізингу.Чітко проглядається нав'язування монопольно встановлених цін на технічне обслуговування фахівцями відповідача. Вказане положення передбачає обмеження волі позивача на вибір контрагента у відносинах щодо забезпечення технічної справності предмета лізингу;
- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до п. 16.5 договорів лізингодавець може передати свої права і обов'язки за даними договорами третім особам в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача. Тобто, - повідомити, а не отримати згоду.Частиною 5 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.Ч. 8 ст. 15 вказаного Закону передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.Крім того, відповідно до ст. 21 вказаного Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:
- порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач:
- будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
12. Окрім наведеного, дії відповідача суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».Отже, розірвання в односторонньому порядку оскаржуваних договорів без відповідної компенсації та не повернення сплачених позивачем коштів на підставах, не передбачених законом, позбавляє його права власності на сплачені кошти та прямим чином порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів». Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод і практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Отже, вище перелічені обставин є підставами визнати договори фінансового лізингу № 000582 від 19 січня 2015 року та № 000583 від 1 9 січня 2015 року, укладені між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», - недійсними правочинами.
Учасники судового розгляду в судове засідання не зявились.
Позивач попередньо подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник третьої особи за довіреністю ОСОБА_4 попередньо через канцелярію суду подала письмове клопотання про розгляд справи без її участі, до клопотання долучила письмові пояснення, відповідно до яких вважає укладені між позивачем та відповідачем правочини недійсними, а тому підтримує позовні вимоги позивача.
Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача в судові засідання (29.09.2016 року, 09.11.2016 року, 25.11.2016 року та 19.12.2016 року) не зявлявся без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без представника на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно ч. 8 ст. 74 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв'язку з їх діяльністю.
Позивачем зазначено адресу відповідача: м. Київ, вул. Щорса, 31. На зазначену адресу судом було направлено відповідачу пакет документів по справі та судові повістки про виклик до суду, які відповідно до поштових повідомлень, повернуті з відмітками «вручено» та «за закінченням встановленого строку зберігання».
З огляду на зазначене вище, за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши думки позивача та представника третьої особи, викладені у письмовій заяві та письмовому клопотанні, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
За правилом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що 19.01.2015 року позивач ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договори № 000582 та № 000583 фінансового лізингу з додатками.
Пунктами 1.7, 1.8, 9.1, 9.8 договорів передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), адміністративного платежу (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договорів.
Договори фінансового лізингу укладені з ОСОБА_1, як з фізичною особою (а.с. 15 зі звороту та а.с. 27 зі звороту).
Таким чином, надання послуг при придбанні товару за оспорюваними договорами фінансового лізингу, які укладені на умовах програми «Автофінанс» та умовами яких передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також адміністративного платежу, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Проаналізувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог ст.ст. 57, 58, 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що твердження позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансового лізингу знайшли своє підтвердження та ґрунтуються на матеріалах справи.
Згідно ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Згідно відомостей Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, наявної в мережі Інтернет, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» станом на 19.01.2015 року (дата укладення оспорюваних правочинів) мала право надавати послуги фінансового лізингу.
Відповідно до ст. 37 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, використовує бланки ліцензії єдиного зразка. Бланк ліцензії єдиного зразка затверджується Кабінетом Міністрів України.
У ліцензії зазначаються:
1) найменування органу ліцензування, що видав ліцензію;
2) вид господарської діяльності з надання фінансових послуг,
на право провадження якого видається ліцензія;
3) найменування юридичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи;
5) місцезнаходження юридичної особи;
6) дата прийняття та номер рішення про видачу ліцензії;
7) посада, прізвище та ініціали особи, яка підписала ліцензію;
8) дата видачі ліцензії та строк її дії.
Ліцензія підписується членом національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до розподілу обов'язків та засвідчується печаткою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (ч. 3 ст. 37 Закону).
Довідка про взяття на облік юридичної особи, не є ліцензією в розумінні ст. ст. 34 та 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є доказом наявності у відповідача ліцензії, передбаченої законом на здійснення фінансових послуг.
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
За положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
За правилами ч 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі.
Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.
Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».
Судом встановлено, що договори фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за їх умовами у лізинг фізичній особі передаються транспортні засоби.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.
Таким чином, договори фінансового лізингу, укладені між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є нікчемними з підстав визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такі, що укладені із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як вони нотаріально не посвідчені.
Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином, суд встановив, що оспорювані позивачем договори фінансового лізингу № 000582 та № 000583 від 19.01.2015 року є нікчемними, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом.
Частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність порушеного права та законність своїх позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року; Конституцією України; Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 19 «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57-60, 84, 88, 197, 209, 212-215, 224 - 226 ЦПК України; ст. ст. 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, суд -
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати договори фінансового лізингу № 000582 та № 000583, укладені 19 січня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - недійсними правочинами.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір в розмірі 4134 (чотири тисячі сто тридцять чотири) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

СУДДЯ: