РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Кучиної Н.Г.,

з участю: секретаря судового засідання Філіпової І.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала і просить суд виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 у квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з лютого 2016 року між нею та відповідачем відбуваються постійні скандали, сварки та конфлікти. Відповідач постійно принижує її, обзиває, ці всі скандали відбуваються в присутності дітей, що в свою чергу негативно впливає на їх розвиток та психічний стан. Вказана квартира належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Поведінка відповідача робить неможливим його проживання у цій квартирі, що і є підставою для його виселення у іншу квартиру, яка знаходиться вулиці Буковинська,18/37 в м.Рівне.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов про виселення його з квартири не визнав і у задоволенні позову просить суд відмовити.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що правил співжиття не порушував.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2006 року.

На теперішній час у квартирі проживають позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та їх діти Анастасія та Петро.

Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Рівненського міського суду по справі №569/4229/16-ц.

Відповідно до вимог частини першої статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено статтею 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як слідує з розяснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Разом з тим, як встановлено судом, заходи запобігання і громадського впливу, необхідність застосування яких є однією з обовязкових умов для виселення відповідача з квартири відповідно до положень статті 116 ЖК України, до відповідача ОСОБА_2 не застосовувалися.

За встановлених по справі обставин суд вважає необхідним в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд звертає увагу на те, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме, систематичність порушень відповідачем правил співжиття, часте влаштування відповідачем сварок та дебошів, приниження позивача тощо, позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено.

Крім того, право на житло одне з основних соціально-економічних прав людини. Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоровя і добробуту його самого та його сімї.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обовязок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК "ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом".

Звідси випливає, що реалізація права на житло здійснюється громадянами самостійно, без будь-якого сприяння державою, що свідчить про декларативність права на житло, яке скоріш відповідає інституту права приватної власності та його захисту, що має провідну цінність при демократичному ладі суспільства.

За таких підстав, враховуючи, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, то він не може бути позбавлений права на проживання та користування даною квартирою та підстав для виселення в судовому засіданні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215, 225 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя