Справа № 363/359/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/6314/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 20.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Вишгородської міської ради Київської області, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив встановити факт прийняття ним спадщини, що залишилася після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 14 листопада 1996 року та після смерті батька ОСОБА_6, який помер 17 серпня 2002 року; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 14 листопада 1996 року, право власності на спадкове майно, а саме на ? частину квартири АДРЕСА_1, а також у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер 17 серпня 2002 року, право власності на 3/8 частини квартири № 31 за вищезазначеною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 листопада 1996 року померла мати позивача ОСОБА_5. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складалося з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Інша 1/2 частина квартири належала батьку позивача ОСОБА_6. У звязку з тим, що ОСОБА_5 померла, не залишивши заповіту, спадщину після її смерті прийняв батько ОСОБА_6. 17 серпня 2002 року ОСОБА_6 помер. За рік до його смерті у спірній квартирі був прописаний брат позивача ОСОБА_7. Однак, на день смерті батька вони разом не проживали, так як за важкохворим батьком на прохання позивача протягом двох років до самої смерті доглядала знайома жінка, у якої батько проживав. На день смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, яке складається з 3/4 частини квартири АДРЕСА_3, вкладів та цінних паперів. Позивач зазначає, що після смерті батька він прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, забравши собі годинник батька, його цінні папери та ощадну книжку, передану батьком ще до своєї смерті. 10 листопада 2015 року помер брат позивача ОСОБА_7. Після його смерті, знаючи, що брат ніколи не був одружений, думаючи, що його діти не будуть претендувати на спадщину, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про оформлення спадщини. Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск позивачем строку для прийняття спадщини. ОСОБА_3 зазначає, що він не пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки на час смерті як матері, так і батька діяли норми ст. ст. 527, 549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа зазначає, що судом не надано оцінку всім доказам, наявним у матеріалах справи, не вказано з яких мотивів суд бере до уваги одні докази, а інші відхиляє. Показання свідків не містять жодної інформації про фактичний вступ в управління майном матері та батька у шестимісячний період після відкриття спадщини та не підтверджують інформацію про набуття ощадної книжки та іншого майна у вказаний період. Ощадна книжка передавалася позивачу його батьком ще за життя. Суд першої інстанції помилково витлумачив норми ст. 549 ЦК УРСР 1963 року. Вступ в управління та володіння спадковим майном має бути підтверджений належними доказами. Такі документи, як ощадна книжка, цінні папери, можуть бути доказом вступу в управління майном, і приймаються нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Всі перелічені позивачем речі були отримані не в ті строки і не за тих обставин, про які стверджує позивач. Позивач після смерті брата ОСОБА_7 викинув зі спірної квартири всі особисті речі покійного, забрав усе цінне майно та замінив двері та вхідні замки, зробивши доступ для інших спадкоємців неможливим. Всі речі та документи, про які зазначає позивач, були отримані ним у 2015 році після смерті брата ОСОБА_7, а не після смерті батьків. Починаючи з 1996 року та 2002 року, ОСОБА_3 не вчиняв жодних дій щодо набуття права власності на квартиру. Позивач як спадкоємець першої черги після смерті батьків, протягом тривалого часу не подавав заяву про прийняття спадщини, що свідчить про його відмову від спадщини за законом. Крім того, ОСОБА_3 не був прописаний і не проживав у квартирі, жодних витрат на її утримання не ніс. Всі обовязкові платежі сплачувалися братом позивача, який з 2001 року по 2015 рік був прописаний та проживав у спірній квартирі, так як власного житла не мав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 листопада 1996 року померла ОСОБА_5, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 13 листопада 2003 року.

17 серпня 2002 року помер ОСОБА_6, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 17 серпня 2002 року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 являлися власниками квартири АДРЕСА_4.

Згідно довідки КП ЖКГ Вишгородської міської ради від 14 липня 2016 року у квартирі АДРЕСА_5 були зареєстровані та вибули по смерті ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

ОСОБА_7 помер 10 листопада 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11 листопада 2015 року серії 1-ОК № 353168.

16 грудня 2015 року приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_8 повідомила ОСОБА_3 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилася.

Зі спадкової справи № 33/2016 до майна померлого 10 листопада 2015 року ОСОБА_7 вбачається, що із заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулися його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері та батька шляхом вступу в управління спадковим майном, забравши цінні папери та ощадну книжку.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавців) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

З матеріалів справи вбачається, що у 1996 році померла мати позивача ОСОБА_5, а у 2002 році батько позивача ОСОБА_6. Позивач зазначає, що він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління майном, забравши ощадні книжки та цінні папери.

У пункті 113 Наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції, що діяла на момент смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6І.) зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів того, що після смерті своїх батьків він вступив в управління спадковим майном. Наявність у ОСОБА_3 ощадних книжок та цінних паперів, якими він обґрунтовує позовні вимоги, не свідчить про фактичний вступ в управління майном та про те, що позивач отримав їх у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини як після смерті матері, так і після смерті батька.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для встановлення факту прийняття ОСОБА_3 спадщини та визнання за ним права власності на спадкове майно.

Крім того, суд залишив поза увагою той факт, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав третіх осіб, оскільки вони є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7, який на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги третя особа ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 3 082 грн. 39 коп. Оскільки колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачена третьою особою сума судового збору підлягає стягненню на її користь.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Вишгородської міської ради Київської області, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір у розмірі 3 082 (три тисячі вісімдесят дві гривні, 39 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_9