Справа № 729/1188/16-ц
У Х В А Л А

03 листопада 2016 р. Суддя Бобровицького районного суду Бойко В.І., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання в Україні,- В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання в Україні станом на 24.08.1991 .

Згідно глави 6 розділу ІV (ст.258 ЦПК) та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995р. за №5, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим Цивільно-процесуальним кодексом України, так і вимогам щодо її змісту.

Відповідно до п. п. 2, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в заяві повинні бути зазначені: ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, якою заявник обґрунтовує свої вимоги, наявність підстав для звільнення від доказування.

Заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дотримання вимог ст. 119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи до розгляду.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї матеріалами, вважаю, що зазначена заява неповністю відповідає вимогам ст. ст. 119, 256, 257 ЦПК України з огляду на наступне.

Заявниця ОСОБА_1 в заяві просить встановити факт проживання її в Україні, однак у доданих до заяви документах, а саме відповіді Бобровицького РС УДМС України в Чернігівсій області та повному витягу з ДРАЦС громадян щодо актового запису про народження, прізвище ОСОБА_2 - Гавер, у трудовій книжці серії БТ-І № 4923428 Гавер-Лавриненко. До суду не надано жодних доказів та обґрунтувань щодо присвоєння їй прізвища ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України заява фізичної особи про встановленя факту , що має юридичне значеня, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Однак, заявницею не додано до заяви жодного доказу на підтвердження її проживання саме за адресою м. Бобровиця вулиця Гагаріна, 7 .

Таким чином, вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі про встановлення факту, суд позбавлений можливості перевірити територіальну підсудність справи, що в подальшому тягне за собою порушення процесуального права при вирішенні справи по суті.

Крім того, у ст. 258 ЦПК України зазначено вимоги до змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, чітко конкретизовано про необхідність надання доказів, які підтверджують викладені у заяві обставини.

Проте, заявником зазначені вимоги закону в повній мірі не виконані. Так, в поданій заяві не конкретизовано, коли саме втрачено паспорт, чи здійснювались заявником будь-які дії щодо пошуку паспорта після втрати, дії щодо його відновлення; не вказується чи були повідомлені відповідні державні органи про факт втрати правовстановлюючого документа та докази , якіб підтверджували факт постійного проживання в Україні;

З 01 березня 2001 року набрав чинності Закон України "Про громадянство України", яким передбачено чіткий перелік документів, які можуть підтвердити факт постійного проживання на законних підставах на території України.

Заявником не надано належних доказів на підтвердження того, що вона на законних підставах постійно проживала на території України до 24.08.1991.

Вважаю за необхідне роз"яснити заявниці , що право на звернення до суду із заявою не є абсолютним, відтак відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також чітко регламентує, що право на звернення в суд із позовом не є абсолютним і процедура користування ним має бути чітко регламентована нормами національного права, в нашому випадку - це ст. 119 , 256, 257 ЦПК України.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду про неможливість відкриття провадження у справі з причин невідповідності заяви ОСОБА_1 ст. ст. 119, 256, 257 ЦПК України , не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Керуючись ст. ст. ст. 119, 121, 256, 257 ЦПК України,-

У ХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання в Україні залишити без руху і надати заявниці пятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення вищевикладених в ухвалі недоліків.

У разі усунення недоліків у встановлений строк заява буде вважатися поданою в день первісного її подання до суду.

Попередити заявника, що в разі не виправлення недоліків в строк, визначений судом заява буде вважатися не поданою та підлягає поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.І. Бойко