справа №619/3324/16-ц
провадження №2/619/1807/16
01 листопада 2016 року Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді - Нечипоренко І.М.
судового засідання - ОСОБА_1
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми,
Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 1000 доларів США, посилаючись на те, що 08.10.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 1000 доларів США. На підтвердження укладення зазначеного договору позики відповідач власноруч написав йому розписку, згідно до умов якої взяв на себе зобов язання повернути отриману в борг суму до 15.10.2013 року. Незважаючи на вищевказані обставини відповідач до теперішнього часу суму боргу та штраф не повернув на телефонні дзвінки не відповідає. Своїми неправомірними діями, а саме ухилення від зобовязань по договору позики завдав йому значного фінансового розладу та порушив звичайний уклад сімейного життя.
Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином..
Позивач в судове засідання не зявився, надавши заяву, в якій повідомляється, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи.
З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.
Судом установлено, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1000 доларів США і зобов'язався повернути до 15.10.2013 року, що підтверджується складеною відповідачем розпискою від 08 жовтня 2013 року.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.
Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами, які є фізичними особами, виник спір з приводу порушення зобов'язань за договорами позики. Позивач як позикодавець за своїм правовим статусом не відноситься до суб'єктів, яким вказаними законами надано право на здійснення валютних операцій.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення боргу еквівалентно 1000 доларів США на користь позивача в гривнях та датою платежу вважається дата прийняття судового рішення.
У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-216, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя І. М. Нечипоренко