Справа № 654/2285/16-ц
Провадження № 2/654/882/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.12.2016 м. Гола Пристань Голопристанський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_1,
за участю секретаряОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голопристанського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 18.06.2016 ним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (Відповідач) було укладено договір фінансового лізингу №00160 з Додатком, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: комбайн New Holland СХ 8080. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (комбайн New Holland СХ 8080) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Позивач в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж комбайн New Holland СХ 8080, 2014 р/в, розміщене працівниками відповідача, офіс розташований в м. Запоріжжя, йому роз'яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. Позивач приїхав до офісу компанії в м. Запоріжжя і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб 118 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ОСОБА_3 було сплачено рахунок на 118 000 грн. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього, позивач зрозумів, що його обманули. Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 118 000 грн., який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і та просить не вдалося, у звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить визнати договір фінансового лізингу №00160 від 18 червня 2016 року, укладений між ним та відповідачем недійсним. Та стягнути з відповідачу сплачену грошову суму у розмірі 118000 грн. т судові витрати по справі.

В судове засідання позивач не зявився, але до суду надано письмову заяву, в якій ОСОБА_3 просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, про місце, дату та час слухання справи повідомлялося належним чином. За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.06.2016 між позивачем ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу №00160 з Додатком, предметом Лізингу по даному договору є комбайн New Holland СХ 8080. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (комбайн New Holland СХ 8080) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Позивач прибув до офісу компанії в м. Запоріжжя, де менеджер компанії відповідача пояснив, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 118 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу.

18.06.2016 відповідачем було сплачено рахунок на 118 000 грн., однак повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього, позивач зрозумів, що його обманули. Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 118 000 грн., який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і не вдалося.

Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти відповідач немає наміру не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача.

Законом від 22 вересня 2011 p. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996, при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів», від 12.05.1991.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями р^біт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ч.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

Частиною 4 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач (лізингоодержувач) має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. При застосуванні цієї норми до лізингових зобов'язань варто зважати на те, що, по-перше, за обставини, які впливають на істотне зменшення можливості користування предметом лізингу, лізингоодержувач не відповідає; по-друге, істотне зменшення можливості користування предметом лізингу може статися з вини лізингодавця, третіх осіб або внаслідок випадку. Відповідно, керуючись нормою цієї статті, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця зменшення розміру лізингових платежів.

Також у повному об'ємі до лізингових відносин має застосовуватися норма ч. 6 ст. 762 ЦК України, з урахуванням якої лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Наприклад, якщо переданий лізингоодержувачу автомобіль як предмет лізингу було вилучено на певний час для проведення суйово- технічної експертизи у зв'язку з ДТП, яка сталася за участі лізингодавця, протягом часу відсутності автомобіля у лізингоодержувача, він звільняється на цей період від сплати лізингових платежів.

Як вбачається з договору лізингу, позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Це є жорстким порушенням як ЗУ «Про захист прав споживачів, так і Цивільного Кодексу України. Стаття 627 ЦКУ наголошує на свободі договору, втім застерігає, що під час укладенні договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами договору передбачено (п.9.8.) кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: Платіж за оформлення договору, Авансовий платіж, Різниця до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5. ст. 9 даного Договору.

Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «Платіж за оформлення договору» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і, водночас, відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Так, п. п. 12.1-12.19 договору, стосовно лізингоодержувача, встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п. 12.1 договору Лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі, якщо заява про розірвання договору подана з порушенням строку, вказаного у даному пункті, платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму платежу за оформлення договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Крім того, аналізуючи норми статті 1 п. 17, 18, 22 Закону «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що лізингові платежі складаються із винагороди (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно) та компенсаційних витрат (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору). А згідно змісту Договору фінансового лізингу платіж за оформлення договору - це платіж, який позивач сплачує відповідачеві за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору. Тому, платіж за оформлення договору не є сплатою винагороди за послуги, оскільки перевірка, розгляд та підготовка документів для укладання договору відповідачем, не є послугою в розумінні пункту 17 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» так як не являється благом, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно п.,6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти (14) календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства. Всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав, можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

Договором не передбачена можливість відмовитися від договору у разі значного збільшення ціни. Крім того, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити різницю єдиноразово, не залежно від того на скільки збільшиться ціна предмету лізингу. Ця умова є несправедливою відносно лізингоодержувача, що приводить до її недійсності згідно з чинним законодавством.

Пункт 5.4 лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця, як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичн&м особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння,'.експлуатації, транспортування , або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу.

В той же час на підставі п. 7.3 договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.3 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін., суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Також відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно ч. 1 статті 203 ЦКУкраїни, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Таким чином, аналіз змісту спірних договорів фінансового лізингу від 18.06.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї ізечі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Слід відмітити, що укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, зокрема, предмета договору (лізингу).

Так, відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», частиною першою статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Тобто, предметом договору лізингу можуть бути тільки неспоживні речі, визначені індивідуальними ознаками. ,

За змістом частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

При цьому, згідно приписів ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Тобто враховуючи що ОСОБА_4 Лізингу є транспортний засіб , останній повинен мати певну комплектацію.

Згідно вимог ч. 1 ст. 682 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності.

Отже, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: «комбайн New Holland СХ 8080» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками (не вказано який це саме транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, колір, з пробігом чи ні, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо). Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому Договорі вони відсутні.

Відсутність домовленості щодо перелічених індивідуальних ознак транспортного засобу, суперечить також вимогам ст. 767 ч. 1 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам договору.

Оскільки, виходячи з умов Договору неможливо визначити яку саме комплектність, стан та інші індивідуальні "ознаки, з десятків можливих варіантів, повинен мати ОСОБА_4 Лізингу, тому немає підстав вважати, що він та відповідач у вказаному договорі дійшли згоди щодо всіх обов'язкових та суттєвих умов договору.

Таким чином, позивачу нав'язано договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків сторін Відповідач має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску (новий чи бувший у вжитку), будь-якої комплектації (що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості, будь-якої вартості, з гарантією чи без гарантії, а Позивач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу не сплативши значний штраф Лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки та штраф (п. 12.19 Договору).

Відсутність в договорі інформації щодо загальної вартості лізингу є також порушенням законодавства. Таким чином, в оскаржуваному договорі відсутня істотна умова договору ціна (ст. 632 ЦК України). Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Однак, відповідачем дана умова проігнорована, в результаті чого лізингоодержувач не має змоги здобути інформацію про повну вартість даного договору, не відомо скільки всього коштів необхідно сплатити відповідачу для повного виконання свої зобов'язань. В зв'язку з дезінформацією споживач підписав договір, не усвідомлюючи загальну вартість платежів, що приводить до недійсності даного договору.

Разом з тим, при підписанні вищевказаного договору фінансового лізингу сторонами не було підписано та не узгоджувався Додаток №2 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами» який є істотною умовою вищевказаного Договору фінансового лізингу, з чого можна зробити висновок, що позивач не був чітко ознайомлений із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Не підписання сторонами Додатку №2 є обставиною, що вказує на не погодження сторонами договору фінансового лізингу, а тому позивачем було безпідставно перераховано кошти, так як він не має кінцевої ціни договору.

З наданих до суду доказів суд приходить до висновку, що позивач не отримав та не володіє інформацію щодо істотних умов договору, які передують укладенню договору, зокрема, відносно предмету лізингу та відносно відповідальності за договором, які є несправедливими для нього як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов'язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не несе, а лізингоодержувачу при розірванні договору фінансового лізингу за умови невиконання своїх зобов'язань лізингодавцем не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і в цьому разі всупереч принципу добросовісності договору наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Цей висновок узгоджується з Правовою Позицією Верховного Суду України у справі №6-1341цс15 від 02.12.2015.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідач не має відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі;' договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З матеріалів справи не вбачається, що договір фінансового лізингу від 18 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Соул-Україна», був нотаріально посвідчений.

Статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає зазначеним вимогам законодавства з наступних підстав: відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі наявні несправедливі умови договору фінансового лізингу; Договір суперечить положенням Цивільного Кодексу України; Договір суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг»; Договір суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Договір суперечить положенням Конституції України; Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме предмета договору та Додатку №2; Відсутнє нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу відповідно до статті 799 ЦК України, Відсутня ліцензія у Відповідача відповідно до частини першої статті 227 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону)!

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що доведеним є факт того, що невідповідність обставин дійсності виникла через умисні дії відповідача, щодо бажання ввести в оману позивача, а факти (обставини), що не відповідають дійсності, є істотними для вчиненню ними правочину.

Після детального ознайомлення з даним договором, зрозумівши що позивач підписав його собі на шкоду, він вважав за необхідним розірвати його. Однак, згідно умов даного договору, при його розірванні позивач не зможе повернути вкладені кошти, що є порушенням законодавства та прав споживача.

Постанова від 12.04.1996 №5 Пленуму ВСУ Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виробником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України (1540-06) та іншого законодавства, що регулюють ті ж питану і не суперечать Закону.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спірного Договору фінансового лізингу №00160 від 18.06.2016 недійсним.

Таким чином, враховуючи, що представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, доведені та підлягають задоволенню в заявленому обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, тобто підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума сплаченого останнім при подачі позовної заяви судового збору 1180,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 634, 638 ЦК України, ст. ст. 16-19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 109, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати договір фінансового лізингу №00160 від 18 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Соул Україна» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» сплачену ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 118000 (сто вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 1180 (одна тисяча сто вісімдесят) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Херсонської області, через Голопристанський районний суд Херсонської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_1