У Х В А Л А

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І, Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція спортивних розваг» про перегляд судових рішень в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Гвоздів-Агро» до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та визнання права власності,

встановила:

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2011 року позов ТОВ «Гвоздів-Агро» задоволено: визнано недійсним, укладений 11 травня 2006 року між ТОВ «Гвоздів-Агро» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу майнового комплексу, що розташований по АДРЕСА_1; визнано недійсним, укладений 11 травня 2006 року між ТОВ «Гвоздів-Агро» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу майнового комплексу, що розташований у АДРЕСА_2; скасовано реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на цей об'єкт нерухомого майна, здійснене 17 травня 2006 року Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризац <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>ії Київської області; визнано за ТОВ «Гвоздів-Агро» право власності на майновий комплекс по АДРЕСА_1, що складається з приміщення контори «А» загальною площею 129,2 кв. м та зерноскладу «модуль «Г» загальною площею 761,8 кв. м; визнано за ТОВ «Гвоздів-Агро» право власності на майновий комплекс по АДРЕСА_2, що складається з корівника «Д1» загально <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>ю площею 1529,6 кв. м, корівника «К2» загальною площею 711 кв. м, корівника «33» загальною площею 1611,9 кв. м, телятника «Ж1» загальною площею 2043,3 кв. м, телятника «Л2» загальною площею 1 583,2 кв. м та зерноскладу «Ангар «М» загальною площею 495,6 кв. м.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 березня 2016 року вказане заочне рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Агенція спортивних розваг» відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ТОВ «Агенція спортивних розваг» просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Гвоздів-Агро» в частині визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу майнових комплексів, скасування реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно, відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Гвоздів-Агро» в частині визнання за ним права власності на майнові комплекси, розташовані за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 392 ЦК України, частини першої статті 292 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що договори купівлі-продажу майнових комплексів укладені між ТОВ «Гвоздів-Агро» та ОСОБА_4 є фіктивними (ст.234 ЦК України), оскільки позивач цим майном постійно користувався, отже, договори були укладені без наміру створення правових наслідків. У разі визнання договорів купівлі-продажу недійсними застосовуються правові наслідки недійсності (ст.216 ЦК України), тобто повернення майна у власність продавцю, позивачу. Оскільки продавцем майнових комплексів було саме ТОВ «Гвоздів-Агро», то майно у власність у порядку реституції повернуто товариству.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 12 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до місцевого суду, виходив із того, що відповідно до положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Наведеного суди не врахували та дійшли до передчасного висновку про визнання за позивачем права власності на спірне майно, оскільки у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили, не встановили та не навели належних та допустимих доказів порушення його права власності на спірне майно з урахуванням того, що це право за ним зареєстроване, а визнання права власності на нерухомість в порядку статті 392 ЦК України можливе лише при умові оспорення або невизнання такого права відповідачем.

- від 8 серпня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що за наявності титульного власника майна, не оспорюючи його право власності, неможливо визнати право на це майно за іншою особою у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, а тому у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру необхідно відмовити.

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України:

- від 23 травня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовами задоволення позову є надання позивачем належних доказів на підтвердження факту приналежності йому спірного майна на праві власності, а це право підлягає сумніву, не визнається іншими особами, або оспорюється ними.

- від 22 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника власності не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

- від 19 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду та направляючи справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 на момент укладення іпотечного договору та надавала згоду на укладення вказаного іпотечного договору, тому інтереси ОСОБА_8 в справі були представлені її чоловіком ОСОБА_6, який брав участь у справі та скористався своїм правом на оскарження судового рішення. Таким чином висновок суду апеляційної інстанції, про відсутність у ОСОБА_8 права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов'язки, є передчасним, суперечить змісту статті 292 ЦПК України та перешкоджає подальшому провадженню в справі щодо існуючого спору.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року суд виходив із того, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Гвоздів-Агро» до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та визнання права власності за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція спортивних розваг» про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко