АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/713/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/733/16 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Заліщицького районного суду від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким вказаний позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає про безпідставність застосування до даних правовідносин ч.1 ст.513 ЦК України в частині невідповідності форми договору про заміну кредитора у зобовязанні формі самого правочину (договору позики, який був укладений в письмовій формі), оскільки законом встановлено письмову форму щодо відступлення права вимоги, а не щодо фактичного виконання обов'язку третьою особою, що в даному випадку мало місце. Заміна кредитора в даному випадку випливає прямо із закону (п.4 ч.1 ст.512 ЦК України) внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою. Оскільки ОСОБА_2 погасила борг свого сина за договором позики, укладеним з ОСОБА_4, в повному обсязі для того, щоб заставлене сином майно за договором іпотеки не було витребувано ОСОБА_5, а гроші за договором позики були витрачені померлим ОСОБА_6 на потреби його сім'ї, у тому числі відповідачем ОСОБА_3, вважає, що має передбачені законом підстави стягнути з ОСОБА_3 (дружини померлого ОСОБА_6.) згідно уточнених позовних вимог грошові кошти в сумі 112115 грн. (що складає половину суми від повернутого нею боргу сина).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_8, ОСОБА_9, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. В письмових запереченнях відносно апеляційної скарги вважають таку безпідставною, а рішення суду законним, таким, що скасуванню не підлягає. Відповідач зазначає, що борг ОСОБА_5 був повернутий за життя ОСОБА_6 На погашення боргу передавалися як особисті кошти подружжя ОСОБА_6, так і кошти позивача ОСОБА_2, а також кошти, які передавала ОСОБА_3 з-за кордону її матір. ОСОБА_2 за життя сина з вимогами про повернення сплачених нею коштів до подружжя ОСОБА_2 не зверталася, після смерті сина успадкувала його майно. Аналогічно ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 в межах 6-місячного строку з вимогами про повернення боргу спадкодавця до ОСОБА_2 та інших спадкоємців не зверталась, оскільки борг при житті було повернуто. Також, будь-якого договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про переведення боргу, заміну боржника у зобов'язанні не укладалося. Вважає, що ОСОБА_2, частково погашаючи за життя сина його борг, добровільно і безоплатно допомагала йому у вирішенні фінансових проблем.

У відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає, що розгляд справи можливий без участі відповідача, повідомленого належним чином про час і місце розгляду справи, на підставі заяви, поданої її представниками.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Заліщицького районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтував свої висновки тим, що належним чином оформленої відповідно до вимог закону заміни боржника у зобов'язанні (переведення боргу) не відбулось, а погашаючи за життя сина його борг перед ОСОБА_4 позивач таким чином допомогала йому у вирішенні фінансових проблем та запобігала зверненню стягнення на предмет іпотеки-житловий будинок, що є проявом материнської турботи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону, зроблені на підставі наявних у справі доказів.

03.11.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого позикодавець ОСОБА_5 передала, а позичальник ОСОБА_6 прийняв у власність грошові кошти в сумі 157296,00 грн., що на день укладення договору було еквівалентно 21300 євро за курсом Національного банку України, які зобов'язався повернути протягом одного року (а.с.11).

Того ж дня в забезпечення зобовязань за договором позики між тими ж сторонами укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_6 передав в іпотеку належний йому на вправі власності житловий будинок в с.Товтри по вул.Лесі Українки,11 Заставнівського району Чернівецької області (а.с.12-13).

Фактично ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_4 15000,00 євро, а сума 21300,00 євро, зазначена у договорі позики, є сумою з відсотками за користування грішми.

На час укладення договору позики ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.8, 10).

26.10.2011 року ОСОБА_6 помер (а.с.9).

На звороті договору позики від 03.11.2008 року містяться рукописні записи виконані, як ствердив свідок ОСОБА_10, ним та ОСОБА_4 про факт повернення коштів ОСОБА_6 ОСОБА_4, з зазначенням дат, сум та підписів, а саме: 5.09.2009 року - 4450,00 євро; 30.11.2009 - 1700,00; 28.12.2009 - 1000,00; 26.01.2010 -500,00; 16.02.2010 - 3200,00; 26.03.2010 - 800,00; 23.04.2010 - 1000,00; 31.05.2010 -300,00; 31.08.2010 - 1000,00; 27.09.2010 - 1200,00; 22.12.2010 - 2000,00; 15.02.2011 -550,00 (а.с.11 звор.) .

З рукописних записів на договорі позики вбачається, що всю суму боргу 21300,00 євро було погашено ОСОБА_6 за життя.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобовязанні іншою особою. Такими, зокрема, є:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обовязку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обовязку боржника третьою особою.

Кредитор у зобовязанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 513 ЦК України встановлює форму правочину щодо заміни кредитора у зобовязанні, й зокрема, правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ст.513 ЦК України стосується не всіх підстав заміни кредитора в зобовязанні, а тільки тих, що зазначені в п.1 ч.1 цієї статті правочинів. Хоча виконання обовязку боржника третьою особою з урахуванням ч.3 ст.206 ЦК України також має кваліфікуватись як правочин, але стосовно заміни кредитора в зобовязанні зазначені дії не є правочином. Ці дії обєктивно тягнуть за собою заміну кредитора в зобовязанні, в той час як правочинами визнаються лише дії, спрямовані на досягнення цивільно-правових наслідків для осіб, які вчиняють дії (ч.1 ст.202 ЦК).

Таким чином, частково погашаючи борг сина ОСОБА_6 за договором позики, укладеним з ОСОБА_11, та отримавши від останньої письмову розписку, мати боржника ОСОБА_6 відповідно до ст.512 ч.1 п.4 набула прав кредитора до боржника за вказаним договором.

Щодо розміру повернутої ОСОБА_11 суми боргу, то враховуючи показання свідків ОСОБА_11, які узгоджуються з поясненнями відповідача ОСОБА_3 в частині своєчасного погашення першої суми боргу сімєю ОСОБА_6 у розмірі 4450 євро, отриманих від реалізації автомобіля Опель та показання свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12, через яких передавалися грошові кошти ОСОБА_11 для погашення боргу сина, колегія суддів приходить до висновку, що заміна кредитора у зобовязанні має місце на суму боргу, еквівалентну 21300 4450 = 16850 євро.

Разом з тим, щодо порушення прав позивача колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно вимог ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор.

Зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

У відповідності до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту.

Як вбачається зі змісту договору позики від 03.11.2008 року, боржником за даним договором був ОСОБА_6 Виконання умов договору позики було забезпечено згідно іпотечного договору також майном ОСОБА_6

У відповідності до ч.1 ст.520 ЦК боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише з згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні визначається відповідно до положень ст.513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено таку саму форму щодо заміни боржника у зобовязанні, як і правочин, на підставі якого виникло зобовязання.

Встановивши, що переведення боргу за договором позики укладеним 03.11.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у встановленому законом порядку (шляхом укладення письмового договору) не відбувалось, тобто боржника ОСОБА_6 не було замінено на боржника ОСОБА_3, вся сума боргу була повернута за життя ОСОБА_6 й жодних претензій майнового характеру як до нього так і до його дружини за життя сина позивач ОСОБА_2 не пред'являла, хоча частину коштів на погашення існуючого в її сина боргу перед ОСОБА_4 висилала із-за кордону саме вона, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відсутність у позивача передбачених законом підстав для повернення їй дружиною її сина половини коштів згідно договору позики від 03.11.2008 року в сумі еквівалентній 112115 грн.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити таке. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Обовязок задоволення вимог кредитора в межах майна, одержаного у спадщину законом покладено на спадкоємців (ст.1282 ЦК).

У відповідності до ч.ч.2, 4 ст.1281 кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від дня вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи дружина ОСОБА_6 - відповідач у справі ОСОБА_3 у встановленому законом порядку спадщини після померлого чоловіка не прийняла, подавши нотаріусу в межах встановленого законом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини відповідну заяву про відмову від спадщини й рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02.10.2015 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини відмовлено (а.с.29-33).

Беручи до уваги те, що дружина ОСОБА_6 у встановленому законом порядку спадщини не прийняла, колегія суддів вважає, що у неї відсутній передбачений законом обовязок щодо задоволення вимог кредитора спадкодавця (позивача ОСОБА_2І.) після смерті останнього. З тих самих підстав, а також у звязку з цим, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами факт використання в інтересах сімї отриманих ОСОБА_6 за договором позики коштів, не заслуговують на увагу доводи позовної заяви про відповідність вимогам закону повернення дружиною ОСОБА_6 половини отриманих ним за життя у позику коштів з врахуванням вимог ст.61 ч.3, ст.65 Сімейного кодексу України.

Крім цього, звернувшись з даним позовом майже через чотири роки після смерті сина, позивач взагалі втратила передбачене законом (ч.ч.2. 4 ст.1281 ЦК України) право вимоги до спадкоємців про задоволення її вимог, як кредитора спадкодавця.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.305 ч.2, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313, 314 ч.1 п.1; 315 ч.ч.1, 2; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : Н.Є. Фащевська

ОСОБА_13