Справа № 343/1230/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2366/2016
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Шемрай Н.Б.

сторін: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Долинської районної ради про зміну формулювання причин звільнення та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 21 жовтня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

25.06.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 23 жовтня 2015 року працювалана посаді головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату Долинської районної ради. Із 28 грудня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 25 січня 2016 року під час отримання довідки про доходи її повідомили про можливе скорочення її посади. Вона звернулась із скаргою на незаконні дії роботодавця до Державної служби України з питань праці. Листом від 13.04.2016 року її проінформовано, що за результатами перевірки складено акт та керівнику районної ради внесено припис з вимогою дотримуватись законодавства про працю.

Після виходу з відпустки позивача письмово попереджено 30.05.2016 року про можливе вивільнення та повідомлено, що посаду, яку вона займала, скорочено у звязку із зміною структури і були запропоновані на вибір посади: прес-секретаря районної ради (патронатна служба) та головного спеціаліста з питань діловодства та роботи з документами ради та її органів відділу правового, по роботі із зверненням громадян, кадрової роботи та діловодства виконавчого апарату районної ради (на час відсутності основного працівника), від яких вона відмовилась.

30.05.2016 року ОСОБА_2 написала заяву на звільнення з 31.06.2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Дану заяву написала під впливом сильного душевного хвилювання, тому що втратила роботу. 31.05.2016 року вона подала додаткову заяву, в котрій деталізувала причину свого звільнення. Однак, Долинська районна рада безпідставно, на свій розсуд трактувала підставу її звільнення, в трудовій книжці значиться, що звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, що не відповідає дійсності.

31.05.2016 року позивачу видали трудову книжку. Вважає такі дії Долинської районної ради незаконними та такими, що грубо порушують законодавство про працю. Окрім цього, своїми діями Долинська районно рада завдала їй моральної шкоди.

Просила змінити формулювання у трудовій книжці із звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.38 КЗпП України на звільнена із займаної посади на підставі п.3, ст.38 КЗпП України. Зобовязати відповідача виплатити вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України. Стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що становить 72 500 грн.

Рішенням Долинського районного суду від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що під час судових дебатів їй стало відомо що відповідач письмово повідомляв її про можливе скорочення. Раніше їй не було відомо про таке і її представник в судовому засіданні заявив про необхідність зясування нових обставин та дослідження нових доказів. Суд задовольнив клопотання та надав можливість надати нові докази по справі, проте ухвалу згідно ст.194 ЦПК України не постановив.

Суд першої інстанції дослідив документ про повідомлення про скорочення позивача і надав можливість тільки обмінятися репліками. На її клопотання продовжити слухання справи суд не відреагував та вийшов у нарадчу кімнату. Таким чином, вона була позбавлена можливості належним чином додатково довести суду неправомірність дій відповідача. В судових дебатах через порушення норм процесуального права судом вона не зробила аналіз дослідженого доказу, не навела певні аргументи та відповідні правові позиції.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, позивача та її представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що розпорядженням №70-к від 23.10.2015 року ОСОБА_2 з 23.10.2015 року переведено з посади прес-секретаря районної ради на посаду головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату Долинської районної ради.

Розпорядженням №90-к від 28.12.2015 року позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною тривалістю шість місяців, з 28.12.2015 року по 28.06.2016 року. Розпорядженням №39-к від 25.05.2016 року надано дозвіл приступити до роботи 30 травня 2016 року.

З копії розпорядження № 64 від 27.05.2016 року встановлено, що у звязку із зміною структури виконавчого апарату районної ради, скороченням штату працівників, на виконання рішення районної ради від 24.12.2015 року Про структуру виконавчого апарату районної ради, розпорядження голови райради від 04.01.2016 року № 1 Про внесення змін до шататного розпису виконавчого апарату районної ради та керуючись п.1 ст.40, ст.49-2 КЗпП України, попереджено головного спеціаліста відділу з питань соціально-економічного і культурного розвитку територій та здійснення економічних реформ, приватизації та власності виконавчого апарату Долинської районної ради ОСОБА_2 про можливе вивільнення.

30.05.2016 року позивач звернулась до районної ради із заявою про звільнення з роботи з 31.05.2016 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з тим, що Долинською районною радою не виконується законодавство про працю. В подальшому ОСОБА_2 просить звільнити її на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України у звязку з переведенням чоловіка ОСОБА_5 на роботу в іншу місцевість.

Розпорядженням від 30.05.2016 року № 40-к ОСОБА_2 звільнено 31 травня 2016 року із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та цього ж дня внесено запис у трудову книжку останньої.

31.05.2016 року позивач звернулася із заявою про відкликання заяви від 30.05.2016 року в частині звільнення з підстав, передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України, в іншій частині заява залишається в силі.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулюванняпричини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч.2 цієї статті.

Відповідно до ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно до п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Пунктом 8 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено, що в разі домовленостi мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторiн) договiр припиняється в строк, визначений сторонами. Працівник не може бути звільнений за пунктом 1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У цьому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України та з додержанням для таких підстав вимог закону.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині зміни формулювання у трудовій книжці позивачки із звільнена із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України на звільнена із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки не встановлена неправильна юридична кваліфікація формулювання причини звільнення ОСОБА_2, оскільки звільнення останньої відбулося на підставі її заяви та із зазначенням правових підстав звільнення, вказаних нею у заяві.

Судом першої і апеляційної інстанції перевірялись доводи позивачки про порушення щодо неї законодавства про працю про що вказано в листі управління держпраці в Івано-Франківській області від 13 квітня 2016 року № 1823 і не знайшли свого підтвердження. За позивачкою зберігалось місце праці аж до її звільнення у зв»язку із поданою заявою. Про зазначене свідчить і запис в трудовій книжці ( а.с.9).

Рішення Долинської міської ради від 24.12.2015 року, про затвердження структури виконавчого апарату районної ради ухвалене відповідно до вимог закону і ніким не скасоване. Зазначеним рішенням і розпорядженням голови позивачка не була звільнена з роботи а 25.05.2016 року їй надано дозвіл приступити до роботи та встановлено посадовий оклад з усіма надбавками ( а.с. 26). У зв»язку із майбутнім скороченням посади, відповідно до вимог ст 49-2 КЗпП України 30.05 2016 року позивачка була попереджена про можливе її вивільнення (а.с.8).

Позивачка не маючи наміру продовжувати роботу та не будучи згідною працювати на посадах головного спеціаліста з питань діловодства чи на посаді прес-секретаря, які їй пропонувались, подала заяву про звільнення з підстав передбачених ч.3 та ч.1 ст 38 КЗпП України і надала довідку про те що її чоловік переводиться на роботу в іншу місцевість також просила звільнити її з підстав передбачених ч.1 ст 38 КзПП України, про що було видане відповідне розпорядження.

За відсутності порушення вимог законодавства про працю, в адміністрації не було підстав змінювати підстави звільнення її з роботи, тому у задоволенні її заяви про відкликання попередньої заяви про підстави звільнення за ч.1, ст 38 КЗпП України було відмовлено.

Оскільки позивач звільнена з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, виплата вихідної допомоги, відповідно до ст.44 КЗпП України, не передбачена. Тому суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з Долинської районної ради вихідної допомоги.

Позивачем не надано жодних доказів про завдання їй відповідачем моральної шкоди, тому суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні цих вимог.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі

переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для

зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст., ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 21 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: М.Д. Горейко

ОСОБА_6