У х в а л а

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Харківський національний академічний театр опери та балету ім. М.В. Лисенка» (далі - ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка») про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Комінтернівський районний суд м. Харкова рішенням від 8 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, ухвалив:

- скасувати наказ Генерального директора ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка» від 20 грудня 2013 року № 135/к;

- скасувати наказ Генерального директора ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка» від 10 лютого 2014 року № 16/к;

- скасувати наказ Генерального директора ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка» 14 березня 2014 року № 40/к;

- поновити ОСОБА_4 на роботі з 12 лютого 2014 року на попередній посаді артистки - солістки ІІ категорії ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка»;

- стягнути з ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка» на користь ОСОБА_4 120 тис. 330 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2014 року по 8 жовтня 2015 року та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Стягнув з ДП «ХНАТОБ ім. М.В. Лисенка» 1 тис. 253 грн 30 коп. судового збору в дохід держави.

Суд також ухвалив допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Комінтернівський районний суд м. Харкова ухвалою від 8 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року, провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_4 щодо

- визнання незаконними та скасування рекомендацій і рішення атестаційної комісії (за наказом від 20 березня 2013 року № 32/к);

- визнання неправомочним Голови атестаційної комісії;

- визнання неправомочними членів атестаційної комісії;

- визнання дати початку творчої діяльності та прийняття позивачки на роботу, стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати за період з 8 лютого по 14 квітня 1994 року;

- стягнення разової матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки у 2013 році;

- стягнення разової матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки у 2014 році;

- стягнення витрат на лікування;

- визнання недійсним, незаконним, таким, що не має юридичної сили Положення про проведення атестації художнього та артистичного персоналу від 4 грудня 2014 року, затвердженого наказом Міністерством культури і туризму України від 3 травня 2007 року № 31, -

закрив на підставі пункту 2 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 травня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 відхилила, ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року про закриття провадження у справі, а також ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишила без змін.

11 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 33 Закону України «Про оплату праці», статті 1, частини п'ятої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів громадян», статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2013 року, 6 серпня 2014 року і 29 квітня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 29 січня, 23 квітня, 21 травня і 2 липня 2014 року, а також постанови Пленумів Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 11 травня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України в частині вирішення відповідних позовних вимог, оскільки зазначені вимоги вже розглянуто і за результатами їх розгляду прийнято рішення суду, яке набрало законної сили.

Касаційний суд також погодився з висновками судів про те, що звільнення позивачки було проведено з порушенням положень трудового законодавства, а тому наявні правові підстави для поновлення її на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди.

При цьому суд зауважив, що середньоденна заробітна плата позивачки (на підставі розміру якої зроблено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу) визначена на підставі наданої довідки та її розрахунку; розгляд цивільних справ відбувається в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, а тому доводи позивачки щодо необхідності застосування до спірних правовідносин індексу інфляції та збільшення спірних сум є припущеннями і не доведені відповідними розрахунками на підставі законодавчих актів.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 27 листопада 2013 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав про те, що порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного її вирішення;

- в ухвалі від 6 серпня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, звільнення позивачки на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України проведено у повній відповідності і з дотриманням вимог трудового законодавства;

- в ухвалі від 29 квітня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права щодо встановлення всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 січня, 23 квітня, 21 травня і 2 липня 2014 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Постанови Пленумів Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не можуть слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки зазначені постанови Пленумів Верховного Суду України не є судовими рішеннями в розумінні пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Харківський національний академічний театр опери та балету ім. М.В. Лисенка» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко