Ухвала іменем україни
28 вересня 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного правочину та стягнення сплачених коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») укладено договір фінансового лізингу № 003309, предметом якого є міні трактор «Dong Feng», який він повинен був отримати протягом двох-трьох днів після сплати 33 000 грн авансу, а після фактичного отримання трактора він повинен буде сплатити ще 33 000 грн. Однак оскільки трактор не було доставлено вчасно, він зателефонував до представника відповідача, який йому повідомив, що ціна товару значно вища, ніж він розраховував та що він зможе отримати предмет лізингу після додаткової сплати 33 000 грн.

02 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання вищевказаного договору та повернення перерахованих коштів, на що отримав листа з відповіддю про те, що відповідно до п. 12.12 ст. 12 договору фінансового лізингу сплачені ним кошти у сумі 33 000 грн не підлягають поверненню.

З урахуванням вищевикладеного позивач з підстав, передбачених ст. ст. 15, 202-216 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений 24 листопада 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», застосувавши реституцію. Застосувати до оспорюваного договору наслідки нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 33 000 грн та моральну шкоду.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_6 33 000 грн комісії. У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів на підтвердження того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, а тому відсутні підстави про визнання його недійсним з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», та стягнення з відповідача отриманих за вказаним договором коштів.

Частково задовольняючи позов та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що умови оспорюваного договору фінансового лізингу відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, що є підставою для стягнення сплачених позивачем за цим договором коштів. Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання договору недійсним, апеляційний суд, посилаючись на положення ст. 627 ЦК України, виходив із того, що позивач був обізнаний з умовами договору, про що свідчить його підпис.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Судом встановлено, що 24 листопада 2015 року між ОСОБА_6 таТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 003217, відповідно до умов якого товариство бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб міні - трактор «Dong Feng» у власність та передати його в користування ОСОБА_6 на строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 330 000 грн; авансовий платіж - 165 000 (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 13 750 грн; комісія за організацію - 33 000 (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 9 900 (3 % вартості предмета лізингу).

Відповідно до п. 1.3 договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до договору лізингу, який є його невід'ємною частиною.

На виконання умов договору від 24 листопада 2015 року ОСОБА_6 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в розмірі 33 000 грн.

Оскільки лізингодавець не виконав умови договору та не передав на користь позивача визначений умовами договору транспортний засіб в обумовлений строк, а також сам змінив умови договору, значно збільшивши вартість мінітрактора «Dong Feng».

02 грудня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з вимогою розірвати укладений договор та повернути йому сплачені 33 000 грн.

18 грудня 2015 року лізингодавець своїм листом відмовився від повернення 33 000 грн, одночасно погодившись на розірвання договору фінансового лізингу.

Відповідно до п. п. 4.3.5, 4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору.

Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу (п. 12.12 договору).

Проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Таким чином, дослідивши обставини справи апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, зокрема, відповідно до п. п. 8.2.1, 8.2 договорів перший лізинговий платіж складається, у тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої за договором від 24 листопада 2015 року склав 33 000 грн.

Вказаний пункт договорів порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця у розмірі 10 % за організацію договору відповідно до змісту ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні тексту договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тобто такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та не відповідає вищенаведеним положенням вказаного Закону.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що розділом 12 оспорюваного позивачем договору фінансового лізингу встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Пунктами 12.1 - 12.12 договорів стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же у даному випадку позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330 цс16.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним оспорюваного правочину, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний правочин містить несправедливі умови, однак позивач погодився з ними, оскільки підписав вказаний договір, дійшов суперечливих висновків, що не відповідають закону, стягнув з відповідача сплачені позивачем за договором фінансового лізингу 33 000 грн, без жодних правових підстав.

Ураховуючи те, що апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович