Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/5056/15 Головуючий у 1 інстанції: Зимогляд В.В.
№ провадження 22-ц/778/3828/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„13" жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 червня 2015 року - про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в АДРЕСА_1, про визнання недійсним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2013 року, та зобов'язання видати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту про право власності від 22.06.2000 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був неодноразово уточнений, до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 червня 2015 року - про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в АДРЕСА_1, про визнання недійсним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2013 року та зобов'язання видати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту про право власності від 22.06.2000 року.

У позові зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3

Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 22.06.2000 року на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

Вона є єдиним спадкоємцем за законом.

08.11.2010 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька на грошові внески.

04.06.2015 року вона звернулась до Мелітопольської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини у виді земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка належала її батьку відповідно до Державного акту про право власності від 22.06.2000 року.

За результатом розгляду її заяви державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори було винесено постанову від 05.06.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в АДРЕСА_1.

Зазначену постанову від 05 червня 2015 року вважає незаконною, оскільки нею, як єдиною спадкоємицею за законом, нотаріусу були надані всі необхідні документи для оформлення спадщини на земельну ділянку

За постановою нотаріуса, підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що, як зазначено у постанові, «Згідно витягу з ДЗК за № НВ-013 від 26.11.2013 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року. Вказаним рішенням за ОСОБА_5 визнане право власності на земельну ділянку не з дня смерті».

За витягом з ДЗК за № НВ-013 від 26.11.2013 року використано державний акт про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 600, 14 кв.м від 05.06.2007 рок, не з дня смерті.

ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, не є спадкоємицею. До нотаріальної контори не зверталась із заявою про прийняття спадщини».

Посилаючись на те, що поданим нотаріусу правовстановлюючим документом у даному випадку являвся державний акт про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку від 22.06.2000 року, перешкод для вчинення нотаріальної дії не було, оскільки право власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 було зареєстровано вже після смерті ОСОБА_3 за рішенням суду від 20.11.2012 року, яке на спадкові права позивача не впливає, бо на момент смерті батька земельна ділянка залишалася його власністю, а тому являлась спадковим майном.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати незаконною постанову Мелітопольського державного нотаріуса Лайзорик О.Ф. від 05 червня 2015 року про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у АДРЕСА_1, визнати недійсним витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2013 року, зобов'язати Мелітопольську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво право власності на спадщину на земельну ділянку на земельну ділянку площею 600,14 кв.м, що належала на підставі державного акту про право власності від 22.06.2000 року ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд послався на їх безпідставність.

Висновок суду відповідає зібраним у справі доказам і вимогам діючого законодавства.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляється у вчиненні нотаріальних дій, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Звертаючись у червні 2016 року із позовом до Мелітопольської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 посилалась, зокрема, нанезаконність постанови Мелітопольського державного нотаріуса Лайзорик О.Ф. від 05 червня 2015 року про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у АДРЕСА_1, яка належала батьку позивача ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

Перевіривши підстави відмови у видачі свідоцтва, суд дійшов правомірного висновку, що земельна ділянка площею 600, 14 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_1, на яку просила видати свідоцтво про право власності в порядку спадкування ОСОБА_2, на момент смерті ОСОБА_3 до складу його спадкового майна не входила, а тому правових підстав для визнання постанови нотаріуса від 05.06.2015 року неправомірною та задоволення інших похідних вимог ОСОБА_2 немає.

При цьому, розглядаючи справу по суті, суд правомірно виходив з положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до яких обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так , судом встановлено, що на підставі рішення Мелітопольської міської ради № 2/7 від 12.06.2000 року батьком позивача ОСОБА_3 була приватизована земельна ділянка площею 0,1062 га по АДРЕСА_1, для обслуговування розташованого на ній житлового будинку, власником якого ОСОБА_3 став відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.04.1994 року(а.с.176).

Частину земельної ділянки площею 461,22 кв.м ОСОБА_3 на підставі договору від 05.05.2001 року відчужив своїй дочці ОСОБА_2( на теперішній час ОСОБА_2), яка на підставі вказаного договору отримала державний акт від 03.07.2001 року на земельну ділянку площею 0,046192 за адресою: АДРЕСА_2(а.с.177).

У зв»язку з укладанням договору у власності ОСОБА_3 залишилася земельна ділянка площею 600, 14 кв.м, державний акт на зазначену залишкову площу земельної ділянки він отримав на своє ім.»я 05.06.2007 року(а.с.175), а 25.10.2007 року подарував її ОСОБА_2

До переоформлення права на залишкову площу земельної ділянки 600, 14 кв.м, розташований на ній житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу від 10.11.2006 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_5.

У жовтні 2009 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому , зокрема, ставила питання про визнання за нею право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, на якій розташований придбаний нею будинок, виходячи з принципу цілісності об»єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об»єкт розташований, враховуючи, що правовий режим земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Справа розглядалась неодноразово.

У зв»язку зі смертю ОСОБА_3 ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 14.10.2010 року в якості його правонаступника до участі у справі була залучена ОСОБА_2(а.с.122-123).

Останнім рішенням Мелітопольського міськорайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.03.2013 року, отже набрало законної сили, були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_5, які вона збільшила у ході розгляду справи, а саме, за нею, зокрема, визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м по АДРЕСА_1, на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м з моменту укладання договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600, 14 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1, укладений 25.10.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427(а.с.40-46, 203-208).

Зазначені обставини були встановлені, у тому числі, і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року у справі за заявленим ОСОБА_2 у вересні 2011 року позовом до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом. Цим рішенням було скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року і ухвала цього ж суду від 14 листопада 2011 року, згідно яким ОСОБА_2 було визнано спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3, а саме, на земельну ділянку площею 600, 14 кв.м по АДРЕСА_1, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 05 червня 2007 року, та визнано за нею право власності на вказане майно.

Таким чином, факт того, що на момент смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, земельна ділянка по АДРЕСА_1 для обслуговування розташованого на ній житлового будинку спадкодавцю не належала і до складу його спадкового майна не входила, оскільки право власності на вказану земельну ділянку з 10 листопада 2006 року набула ОСОБА_5, тобто одночасно із придбанням нею права на будинок, був встановлений судовими рішеннями, які ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржувались і є чинними.

Відповідно до п.п.1.п.1 ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відповідно до п.5 ч.1 ст. 19 зазначеного Закону у редакції, що діяла станом на серпень 2013 року, рішення судів, що набрали законної сили, являються самостійною підставою для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно ст.. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

За положеннями ст.. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє, зокрема, склад спадкового майна, а згідно вимог п. 4.14 глави 10 розділу П Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов»язково перевіряє, зокрема, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, які підтверджують вказані факти. За змістом п. 4.20 названої Інструкції, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку провадиться, зокрема, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, витягу з поземельної книги, витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, та за наявності витягу з Державного земельного кадастру.

Отже встановлення нотаріусом у Державному земельному кадастрі запису від 26.11.2013 року, здійсненого на підставі судового рішення, що офіційно визнавав і підтверджував факт набуття ОСОБА_5 права на земельну ділянку з 10.11.2006 року, за вказаних обставин підстав для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку нотаріус не мав, враховуючи, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Доводи апеляційної скарги про неповне з»ясування судом фактичних обставин справи, зокрема, у зв»язку з тим, що суд не досліджував спадкову справу після смерті ОСОБА_3, є безпідставними , оскільки спростовуюься матеріалами справи, в яких міститься ксерокопія спадкової справи (а.с.114-117).

Інші обставини , на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового обґрунтування не потребують, оскільки при їх встановленні та дослідженні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично зазначені доводи зводяться до іншої оцінки доказів, яка відмінна від наданої судом, тому правових підстав для скасування судового рішення вони не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: