Справа № 146/1168/16-ц
РІШЕННЯ
Іменем України
"31" жовтня 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

прокурора військової прокуратури

Вінницького гарнізону Колосовича М.С.,

представника КЕВ Ткачук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Томашполі матеріали цивільної справи за позовом заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України Парфьонова І. в інтересах держави (органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах) в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та знесення самочинно збудованої споруди,
ВСТАНОВИВ:
6 вересня 2016 року заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України Парфьонов І. звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій просить зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно заняту земельну ділянку загальною площею 36,5 кв.м. (5,7 х 6,4), яка входить до складу військового містечка № НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення самочинно збудованого гаражу.

Позов обґрунтовано наступним.

Згідно із ст.. 121 Конституції України, прокуратура покликана захищати інтереси держави та реалізовувати ці повноваження шляхом звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, а також у разі відсутності такого органу.

У ході вивчення додержання земельного законодавства України та вимог Закону України «Про використання земель оборони» щодо збереження земель, які перебувають у власності Міністерства оборони України та Збройних Сил України, було виявлено факт самовільної забудови гаражу без будь-яких дозвільних документів, на земельній ділянці, яка рахується на картковому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця, що знаходиться за адресою: смт Вапнярка-2 Томашпільського району Вінницької області (військове містечко № 97).
Особу, яка здійснила самовільну забудову, згідно акту обстеження збудованого гаража № НОМЕР_2 на землях Міністерства оборони України у військовому містечку № НОМЕР_3 . Вапнярка визначено, нею являється ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 .
Дані особи, яка здійснила самовільну забудову, також підтверджується з пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Пред`явлення даного позову викликано винятково задля недопущення втрати земель оборони, а також захистом інтересів держави та здійснюється згідно із вимогами ст.. 121 Конституції України.
Підставою для представництва військовою прокуратурою Вінницького гарнізону інтересів держави у суді є порушення інтересів держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці щодо користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 .
Крім того в позові зазначено, що земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 ( смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області) за своїм цільовим призначенням належить до земель Міністерства оборони України згідно Рішення виконкому Вінницької обласної Ради депутатів трудящих № 1588-53с від 20.10.1953 року, а також згідно Акту інвентаризації земель Міністерства оборони України від 15.11.1996 року, має спеціальний статус та увійшла до складу військового містечка № НОМЕР_1 , що належить Міністерству оборони України, перебуває згідно форми 405А на оперативному обліку і в постійному користуванні КЕВ м. Вінниці, а також рахується на обліку КЕВ м. Вінниці відповідно до державної статистичної звітності.
Згідно п.1 Розпорядження Вапнярського селищного голови № 35 від 07.08.2007 р. заборонено проводити будь-які будівельні роботи без відповідних документів та дозволів на території військового містечка № НОМЕР_1 .
Однак, як зазначає позивач, гр. ОСОБА_1 без відповідної правової підстави використовує земельну ділянку Міністерства оборони України, на якій згідно акту обстеження самовільно збудованого гаража №1 без дозволу збудував одноповеховий гараж з вапняного блочка та з покрівлею з азбестоцементних листів площею 36,5 кв. м. ( 5,7 х 6,4) на землі Міністерства оборони України.
Самовільне захоплення земельної ділянки ОСОБА_1 унеможливлює використання земель оборони в цілях їхнього призначення, а саме для виконання військовими формуваннями покладених на них функцій та завдань, що порушує правовий режим оборони , згідно ст. 2 ЗУ « Про використання земель оборони».
В судовому засіданні прокурор військової прокуратури Вінницького гарнізону Колосович М.С. та представник КЕВ ОСОБА_4 позов підтримав за обставин, зазначених у ньому, попросили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання неодноразово не з`являвся по невідомій суду причині, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, згідно поштового повідомлення, повістка про слухання справи повернена по причині-не проживає.

В газеті «Урядовий кур`єр» № 201 від 27 жовтня 2016 року було опубліковано оголошення про виклик ОСОБА_1 в зал судового засідання Томашпільського районного суду на розгляд цивільної справи за позовом заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України Парфьонова І. в інтересах держави (органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах) в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та знесення самочинно збудованої споруди.

В судове засідання 31 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився по невідомій суду причині, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, в зв`язку з чим судом ухвалено провести заочний розгляд справи на наявних у справі доказах.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов`язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 3, 4, 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», п.1 «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №406/2011, п. 44 «Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями» і «Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України», затверджених чинним на час виникнення спірних правовідносин наказом Міністра оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке, зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 406/2011 міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року:

Землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності (п.1).

Порядок використання земель, наданих в користування Міністерству оборони України, та їх охорона підлягають державному контролю, який здійснюють Кабінет Міністрів України, Уряд Автономної Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів і місцеві державні адміністрації, Державний комітет України по земельних ресурсах, Міністерство охорони навколишнього природного середовища і ядерної безпеки України та інші спеціально уповноважені на те державні органи відповідно до їх компетенції (п. 26).

Порядок допуску представників державних органів, зазначених у пункті 26 цього Положення, на об`єкти Міністерства оборони України здійснюється згідно з вимогами наказу міністра оборони СРСР від 07.08.90 № 010 (п. 27).

Відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби (п. 28).

Після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативно-територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки (п. 32).

Землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки (п. 42).

Як вбачається з аналізу земельного законодавства, законодавства про оборону та законодавства, яке регулює діяльність збройних сил України, право державної власності на землі оборони реалізується державою через міністерство оборони України, що здійснює відомчий контроль за підпорядкованими йому підрозділами (військовими частинами), які дійсно при цьому виступають безпосередніми землекористувачами.

Військові частини мають всі окреслені ЦК України ознаки юридичних осіб, з деякою специфікою прояву їх у вигляді закріплення у чинному законодавстві дуалізму правового становища військових частин у цивільних відносинах. У цих особах зосереджені дві іпостасі. З одного боку військові частини реалізують інтереси держави в оборонній сфері(в цих випадках зазначені суб`єкти публічного права діють в цивільних відносинах від імені та в інтересах держави, як її представники відповідно до ст. 173 ЦК України). Інше правове становище військових частин у цивільних справах пов`язується із потребою цих організаційних утворень у децентралізованому ресурсному забезпеченні своєї діяльності та у створенні передумов для участі у зобов`язальних правовідносинах з метою отримання позабюджетних джерел фінансування.

У цивільних відносинах процес волеутворення реалізує держава в особі відповідних органів державної влади (Міністерство оборони України ), а процес волевиявлення - створені нею суб`єкти публічного права (військові частини). Стороною цих відносин в будь-якому випадку виступає держава.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

Заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України звернувся з позовом в інтересах держави в особі КЕВ м.Вінниці до ОСОБА_1 позовом про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та знесення самочинно збудованої споруди.

При таких обставинах суд вважає, що прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі належного позивача.

Судом встановлено, що рішенням № 1588-53 виконкому Вінницької обласної ради депутатів трудящих від 20 жовтня 1953 року, земельна ділянка під назвою «Вапнярка» площею 776,31 (а.с.13).

Актом інвентаризаційних земель Міністерства Оборони України Вапнярського гарнізону Томашпільського району Вінницької області від 15 листопада 1996 року, 52,5 га земель передано місцевим органам влади (а.с.14).

Розпорядженням № 35 від 7 серпня 2007 року № 35 заборонено проведення будь-яких будівельних робіт на території військового містечка до передачі в комунальну власність Вапнярстької селищної ради без відповідних документів та дозволів (а.с.20).

Згідно відповіді головного квартирно-експлуатаційного Управління Збройних Сил України від 4 серпня 2016 року, згідно облікових даних КЕВ м.Вінниця станом на 1 січня 2016 року відповідно до відомості наявності та використання земель Міністерства оборони України на оперативному обліку знаходиться земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 площею 215,3 га (смт Вапнярка, Томашпільський район, Вінницька область). Земельна ділянка відведена рішенням ОВК від 20 жовтня 1953 року № 1588. державний акт на право постійного користування земельною ділянкою відсутній (а.с.21).

Комісією в складі заступника начальника КЕВ м.Вінниця-головного інженера КЕВ м.Вінниця Нарожним Р.В. в якості голови комісії та членами комісії: інженером КЕВ Барановою О.В., інженером КЕВ ОСОБА_3 , інженером КЕВ ОСОБА_5 , економістом КЕВ ОСОБА_6 , які провели обстеження гаража, що збудований на землях МОУ (територія військового містечка № 97), було складено акт, який затверджено начальником КЕВ м.Вінниця ОСОБА_7 16 серпня 2016 року, згідно якого встановлено, що за адресою смт Вапнярка знаходиться гараж, площею 36,5 кв.м. (5,7 х 6,4) з вапняного блочка, одноповерховий, покрівля з азбестоцементних листків; користувач та забудовник гаража ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_2 (а.с.7).

Як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_2 від 16 серпня 2016 року, остання підтверджує, що у власності ОСОБА_1 перебуває гараж, що знаходиться на території колишнього військового містечка № НОМЕР_1 , на схемі позначений № 1 (а.с.10).

Як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_3 від 16 серпня 2016 року, останній жителів містечка підтвердили, що гараж, умовно позначений на схемі № 1 належить ОСОБА_1 (а.с.11).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що передбачає юридичну можливість власника панувати над нею, здійснювати щодо неї свою волю, використовувати корисні якості майна та можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджено письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 користується гаражем, збудованим на території військової частини без оформлення дозвільних документів. Правовстановлюючі документи на зведений гараж не оформлені.

Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно з вимогами п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Статтею 152 Земельного кодексу України закріплено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

З урахуванням встановлених у справі обставин, зокрема, самовільне заняття ОСОБА_1 земельної ділянки, яка входить до складу військового містечка АДРЕСА_1 та побудуванням на цій земельній ділянці гаража, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не використав своє право подання доказів та доведення правомірності його дій щодо будівництва гаража на території військового містечка № НОМЕР_1 , суд доходить до переконання, що позов заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України Парфьонова І. в інтересах держави (органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах) в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та знесення самочинно збудованої спорудиє доведеним та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Позивач КЕВ м.Вінниця при зверненні до суду поніс судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 1378 грн (а.с.1), а також оплатив оголошення в пресі в сумі 630 грн (а.с.51), які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь, враховуючи вимоги ст.. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 317, 319, 321, 376 ЦК України, ст. ст. 1,3, 10, 11, 15, 27, 30, 58-64, 64, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 224-227, 218, 294 ЦПК України, ст..ст. 77, 84, 152, 212 Земельного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 3, 4, 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», п.1 «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №406/2011, п. 44 «Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями» і «Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України», затверджених чинним на час виникнення спірних правовідносин наказом Міністра оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги заступника військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України Парфьонова І. в інтересах держави (органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах) в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та знесення самочинно збудованої споруди задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно заняту земельну ділянку загальною площею 36,5 кв.м. (5,7 х 6,4), яка входить до складу військового містечка № НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення самочинно збудованого гаражу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КЕВ м.Вінниця судові витрати в розмірі 2008,00 гривень (дві тисячі вісім гривень 00 копійок), що складаються зі сплати судового збору та оголошення в пресі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлено 2 листопада 2016 року.

Суддя: О. В. Пилипчук