Провадження № 22ц/784/1743/16 Суддя першої інстанції Кокорєв В.В.
Справа№489/2999/16-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про припинення права власності, поділ спільного майна -,

В С Т А Н О В И Л А:

14 червня 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому просили визнати за ними право власності за кожним по 1/32 частки квартири АДРЕСА_1, припинити за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 право власності на 1/16 частку квартири за кожним з виплатою на користь відповідачів грошової компенсації за їх частку в спільній сумісній власності в розмірі 34 815 грн., поділити спадкове майно у вигляді ? частки автомобіля НОМЕР_1 між сторонами у справі у рівних частках, стягнути із ОСОБА_8О вартість ? частки автомашини у розмірі 16 500 грн., визнавши за нею право власності на ? частку.

Позивачі зазначали, що спірна квартира належить їм на праві власності з визначенням за кожним ? частки цієї нерухомості. Відповідачам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у порядку спадкування належить кожному по 1/16 частки цієї квартири. Останні постійно проживають зі своєю матірю в с. М-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, їх частка в спільному майні є незначною і виділ її в натурі неможливий, отже спільне користування та володіння квартирою неможливе, а відтак на підставі ст. 365 ЦК України просили задовольнити їх позовні вимоги.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року вказаний позов залишено без руху у звязку з неповною сплатою позивачами судового збору та запропоновано позивачам сплати судовий збір відповідно до вимог законодавства.

В апеляційній скарзі позивачі просили скасувати ухвалу суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, в порядку, встановленому ЦПК України.

Одним із способів звернення особи, права якої порушені або оспрюються, є предявлення позову шляхом подання до суду першої інстанції позовної заяви.

Форма і зміст позовної заяви визначені ст. 119 ЦПК України, зокрема ч. 5 цієї статті визначає, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру складає 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Ціна позову визначається позивачем відповідно до ст. 80 ЦПК України та згідно з вимогами п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України обовязково зазначається у позовній заяві щодо вимог майнового характеру та виходячи з цього позивач вираховує та сплачує судовий збір за вимоги майнового характеру.

У позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

У позовах, які складаються з кількох самостійних вимог ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позивачами в позові заявлено дві вимоги майнового характеру та одна вимога немайнового характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з ч. 6 вказаної статті, у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

Як вбачається з матеріалів справи, позов пред'явлено чотирма позивачами.

Даними ксерокопії квитанції, доданої до позовної заяви, встановлено, що оплата судового збору у розмірі 551.20 грн. здійснена тільки позивачем ОСОБА_2 При цьому до позову повинен долучатися оригінал квитанції про таку сплату.

Виходячи з викладеного, районний суд на підставі ч. 1 ст. 121 ЦПК України обґрунтовано залишив без руху позовну заяву з підстав несплати судового збору в повному обсязі та запропонував позивачам доплатити судовій збір відповідно до своїх вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не врахував тяжкий матеріальний стан позивачів, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на тій самій підставі.

Проте, позивачами при зверненні до суду з позовом по справі не було заявлено ніяких клопотань з цього приводу та не було надано відповідних доказів на підтвердження майнового стану позивачів, що позбавило можливості районний суд вирішити ці питання.

Посилання заявників в апеляційній скарзі на те, що суд зобовязаний був зазначити розмір сплати судового збору, а також те, що суд не прийняв до уваги взаємоповязані позовні вимоги кожного позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці твердження є безпідставними у правовому розумінні.

Частина 2 ст. 80 ЦПК України зазначає конкретні випадки, коли суд визначає розмір судового збору, однак таких випадків по цій справі не встановлено, а ч. 6 ст. 6 Закону України "Про судовий збір» визначає сплату судового збору при зверненні декількох позивачів, без урахування подібності позовних вимог осіб, які звертаються до суду з позовом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_9