Справа № 347/1513/16
Провадження № 22-ц/779/2493/2016
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності у порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 31 жовтня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності у порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтували тим, що 21 грудня 2015 року померла ОСОБА_6, якій належав житловий будинок та земельна ділянка по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_6 відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, проте, вони, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину і їм належить 1/3 частина спадкового майна, оскільки на момент смерті спадкодавця у спадковому будинку проживав позивач ОСОБА_2 та був зареєстрований позивач ОСОБА_3, 17 червня 2016 року Косівським районним судом встановлено факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_2 з ОСОБА_6 як чоловіка і дружини без шлюбу в період з 1989 року по грудень 2015 року в господарстві по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району.

Посилаючись на те, що вони прийняли спадщину за померлою ОСОБА_6, шляхом вступу у фактичне володіння майном, просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане приватним нотаріусом ОСОБА_5 на майно, яке належало ОСОБА_6 по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району та визнати за ними право власності на дане майно в порядку спадкування по 1/3 частках.

Рішенням Косівського районного суду від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на неповне зясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що судом не було враховано, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було набуто у період спільного проживання ОСОБА_2 з покійною ОСОБА_6

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що вони постійно допомагали відповідачу матеріально, що засвідчують письмові записи покійної, які були представлені суду та судом не взято до уваги пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Крім того, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не обґрунтував причини відмови у задоволенні позову.

У звязку з наведеним, просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

ОСОБА_4 та приватний нотаріус ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 27 лютого 1967 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який було розірвано 20 квітня 1979 року.

Від вказаного шлюбу у них народився син ОСОБА_4 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_3 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04 липня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Косівської районної ради за №61 від 12 квітня 1989 року, ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району.

Право власності на вказане будинковолодіння було зареєстровано за ОСОБА_6 у Коломийському бюро технічної інвентаризації 04 липня 1989 року.

21 грудня 2015 року ОСОБА_6 померла, яка 25 грудня 2014 року склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла ОСОБА_4

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого 16 липня 2016 приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району, який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності від 04 липня 1989 року.

Рішенням Косівського районного суду від 17 червня 2016 року встановлено факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_2 з ОСОБА_6, як чоловіка і дружини без шлюбу в період з 1989 року по грудень 2015 року в господарстві по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання в порядку спадкування права власності по 1/3 частці на спадкове майно, позивачі в обґрунтування вимог посилалися на те, що рішенням суду встановлено факт спільного проживання однією сімєю в період з 1989 року по грудень 2015 року ОСОБА_2 з ОСОБА_6 в господарстві по вул. Черемшини, 17В с. Пістинь, на час смерті спадкодавця позивач ОСОБА_3 був зареєстрований в ньому, а тому вони прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Черемшини, 17В в с. Пістинь Косівського району, спадкодавець заповіла сину ОСОБА_4

Заповіт є чинним, у судовому порядку оспорений не був.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що позивачі не мають права на спадкування по 1/3 частині будинку за кожним у порядку спадкування за законом є вірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Відповідно до розяснень в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпаний і розширеного тлумачення не потребує.

Згідно ст. 1264 ЦК у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Отже, позивач ОСОБА_2 не віднесений до спадкоємців першої черги, які мають право на спадкування за законом незалежно від змісту заповіту (обовязкова частка).

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами було набуто позивачем ОСОБА_2 та покійною дружиною у період спільного проживання не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 1967 року по 20 квітня 1979 року.

Рішенням Косівського районного суду від 17 червня 2016 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як чоловіка і дружини без шлюбу в період з 1989 року по грудень 2015 року.

Разом з тим, встановлено, що станом на 1989 рік будівництво житлового будинку по вул. Черемшини, 17 В у с. Пістинь Косівського району уже було завершено та ОСОБА_6 04 липня 1989 року видано свідоцтво на право власності на даний житловий будинок.

Доказів, які б свідчили, що спірний житловий будинок було побудовано внаслідок спільної праці та за спільні кошти позивача ОСОБА_2 та покійної ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Крім того, в засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 визнав, що будівництво спірного житлового будинку він не здійснював.

За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено в судовому засіданні належним чином те, що спірне будинковолодіння було обєктом спільної сумісної власності й він має право власності на його частину.

Безпідставними є і твердження апелянтів про те, що суд не дав належної оцінки свідченням свідків та письмовим записам покійної про надання матеріальної допомоги, оскільки вони не підтверджують обставин будівництва спірного будинку за спільні грошові кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

А тому, колегія суддів підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 31 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_7