АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5413/16 Справа № 199/3363/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2В.) про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 01 лютого 2014 року по 05 травня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на підставі трудового договору на посаді адміністратора оздоровчого центру.

Зазначала, що за період роботи заробітна платня їй взагалі не виплачувалася, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 19.500 грн.

Посилаючись на те, що своїми протиправними діями відповідач порушив її трудові права та завдав моральної шкоди, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати у розмірі 19.500 грн.; індексацію заробітної плати у розмірі 2.297 грн.17 коп.; збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5.564 грн.95 коп.; середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 05 травня 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 61 грн.90 коп., та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10.000 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 19.500 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2.297 грн.17 коп.; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 2.042 грн. 70 коп., а усього 23.839 грн.87 коп., які визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обовязкових платежів. Стягнуто на відшкодування моральної шкоди 3.000 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року змінене в частині стягнення моральної шкоди шляхом її зменшення до 1.000 грн. В решті рішення суду залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_2 з 22 вересня 2009 року зареєстрований у якості фізичної особи - підприємця.

01 лютого 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено трудовий договір, за умовами якого остання, як працівник, зобовязалася виконувати обовязки адміністратора оздоровчого центру, роботу з клієнтами, а відповідач зобовязався оплачувати роботу в розмірі 1.300 грн. на місяць.

05 травня 2015 року зазначений договір було розірвано на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд вважав позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, виходив з того, що відповідач не здійснював виплату заробітної плати, і керувався ст.ст.116,117,2371 КЗпП України.

У повній мірі такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.29 Закону України «Про оплату праці» при укладенні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть проводитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш, як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Положеннями ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Положеннями ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань і утримань із заробітної плати; в) суми заробітної плати, що належить до виплати.

Таким повідомленням є розрахунково-платіжна відомість працівника (типова форма №П-6), яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489.

З розрахункових відомостей за період з лютого 2014 року по грудень 2014 року, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що за відпрацьовані позивачем дні нараховувалась заробітна плата в розмірі 1.300 грн. Згідно розрахункових відомостей до виплати ОСОБА_3 нараховане з лютого 2014 року по липень 2014 року та у жовтні 2014 року по 1.156 грн.57 коп. щомісячно, за серпень 2014 року, вересень 2014 року, листопад 2014 року, грудень 2014 року по 1.137 грн.07 коп. щомісячно (а.с.50-71).

Ведення додаткових книг, звітів, розрахунків для ФОП чинним законодавством не передбачено.

Втім, доказів того, що позивач отримала нараховані їй до виплати, згідно цих відомостей, грошові кошти відсутні, а тому до стягнення підлягає заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 12.644 грн.27 коп.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з січня 2015 року по травень 2015 року, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 1 ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

У ст.139 КЗпП України зазначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

З актів від 10 грудня 2014 року, 11 грудня 2014 року та від 15 березня 2015 року вбачається, що 04 грудня 2014 року є останнім робочим днем ОСОБА_3

З 04 грудня 2014 року на робочому місці вона не зявлялась, роботу не виконувала.

Тобто з грудня 2014 року ОСОБА_3 не працювала, вимушений прогул не оспорювала.

Оскільки з грудня 2014 року позивачем було допущено вимушений прогул, що було нею визнано під час судового засідання в суді апеляційної інстанції, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня 2015 року по травень 2015 року відсутні.

Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.3 п.2 зазначеного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст.ст.117, 2371 цього Кодексу, аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

Частиною 1 ст.2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з неможливістю отримати під підприємства усіх належних їй виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні.

Порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітку ОСОБА_3 безумовно порушили звичний для позивачки спосіб життя, можливість розпоряджатися заробленими грошима, задовольняти елементарні потреби людини в їжі, одязі, тощо, що спричинило їй душевні переживання, зниження авторитету в сім'ї, викликали необхідність вживати заходів для відновлення свого порушеного права.

Втім, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, і з врахуванням глибини душевних страждань позивача та характеру і тривалості винних дій відповідача, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму моральної шкоди визначену судом першої інстанції та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1.000 грн.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст.34 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000 року №2050-III та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п.2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20 грудня 1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01 січня 2001 року здійснюється згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується чиста заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обовязок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобовязано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції) є загальновідомими і щомісячно публікуються Держкомстатом України в засобах масової інформації

Розраховуючи суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати, колегія суддів виходить з наступного. Сума компенсації визначається шляхом перемноження індексів споживчих цін у процентному відношенні та діленням на 100 за період з лютого 2014 року по грудень 2014 року та помноженням на процент суми невиплаченої заробітної плати.

Всього компенсація втрати частини заробітної плати (доходу) в звязку із порушенням строку виплати позивачу за оспорюваний період складає 1.003 грн.65 коп.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів,та слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимого оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року в частині задоволення позову змінити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 12.644 грн.27 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2.042 грн.70 коп., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1.003 грн.65 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1.000 грн., а всього стягнути 16.690 грн. 62 коп. без утримання податку й інших обовязкових платежів.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_6