У Х В А Л А

21 грудня 2016 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», треті особи: комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про зміну договору найму, розподіл особового рахунку зі сплати житлово-комунальних послуг, визначення порядку користування жилим приміщенням, вселення в квартиру, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Вселено ОСОБА_6 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_7, ОСОБА_8 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

7 грудня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду України із заявами про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року, з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 71, 107 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, 28 вересня 2016 року, ухвали Верховного Суду України від 3 грудня 2008 року, 27 жовтня 2010 року в яких, на його думку по іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_5 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року та ухвалу Верховного Суду України від 3 грудня 2008 року, в яких на думку заявниці, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заявах доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяви суд касаційної інстанції відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 погодився з висновками апеляційного суду, який вказав, що ОСОБА_6 хоча й мешкала разом зі своїм чоловіком за місцем його реєстрації, однак не втрачала до спірної квартири інтерес та сплачувала за комунальні послуги. В той же час апеляційний суд установивши, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять ОСОБА_6 та її неповнолітнім дітям перешкоди у користуванні спірною квартирою, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання ОСОБА_6 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою та ухвалив рішення про вселення їх до спірного жилого приміщення.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 24 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком судів попередніх удових інстанцій про те, що визнати особу такою, що втратила право користування можливо лише з однієї підстави, передбаченої статтями 71 або 107 ЖК УРСР. Отже установивши, що позивач повторно вселявся в спірну квартиру й до 1999 року постійно мешкав в ній зі своїм батьком, а з цього часу не проживав у спірній квартирі у зв'язку зі зміною місця проживання, дійшов висновку про визнання його таким, що втратив право користування квартирою на підстав статті 107 ЖК УРСР.

В ухвалі від 28 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхиляючи касаційну скаргу позивачів, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання права користування квартирою, з огляду на те, що позивачі вибули зі спірного приміщення на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, а тому втратили право користування спірною квартирою на підставі статті 107 ЖК УРСР. Крім того, судом зазначено, що позивачами не надано доказів про вселення у спірне жиле приміщення як членів сім'ї наймача, відтак вони не набули права користування цим жилим приміщенням.

Ухвалою від 3 грудня 2008 року Верховний Суд України скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд на підставі частини другої статті 338 ЦПК України з огляду на те, що суди не перевірили, чи було визначене постійне місце проживання малолітнього його батьками після розірвання шлюбу, а також не встановили обставини, які вказують на те, що спірний будинок був обраний батьками неповнолітнього постійним місцем його проживання.

В ухвалі від 27 жовтня 2010 року Верховний Суд України скасував рішення судів попередніх судових інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди не звернули увагу на положення статті 107 ЖК УРСР та не з'ясували обставини, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання та ухвалили рішення, які ґрунтуються на припущеннях.

Отже, надані заявниками для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки зазначені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

За таких обставин вважати заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обґрунтованими немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», треті особи: комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про зміну договору найму, розподіл особового рахунку зі сплати житлово-комунальних послуг, визначення порядку користування жилим приміщенням, вселення в квартиру, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва, Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук