АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинак О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_4 у серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку.

Вказувала на право власності на нежиле приміщення №91 у торгівельному павільйоні літ.Ж по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області.

Зазначала про право власності ОСОБА_5, який є правонаступником приватного підприємства «Ірина», на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно.

Просила визнати право власності на земельну ділянку, розташовану по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області, кадастровий номер :01:002:0290 площею 0,0013 га цільовим призначенням для обслуговування нежитлового приміщення (роздрібної торгівлі та комерційних послуг).

ОСОБА_1 у серпні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку .

Вказував на право власності на нежиле приміщення №96 у торгівельному павільйоні літ.Ж по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області.

Зазначав про право власності ОСОБА_5, який є правонаступником приватного підприємства «Ірина», на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно.

Просив визнати право власності на земельну ділянку, розташовану по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області, кадастровий номер :01:002:0294 площею 0,0013 га цільовим призначенням для обслуговування нежитлового приміщення (роздрібної торгівлі та комерційних послуг).

Справи об»єднано в одне провадження ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2016 року.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року у позові ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

ОСОБА_4, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просять рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції послався на правила, передбачені ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, та вважав, що підстав для виникнення права власності ОСОБА_4, ОСОБА_1 на земельні ділянки немає.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність переходу права власності на нежиле приміщення №91 у торгівельному павільйоні літ.Ж по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та права власності на нежиле приміщення №96 у торгівельному павільйоні літ.Ж по вул.Пирогова,17-б м.Новоселиця Чернівецької області від ОСОБА_5 до ОСОБА_1

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно виникло на підставі інвестиційного договору між приватним підприємством «Ірина» та ОСОБА_4 від 1 вересня 2006 року №1/3, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новоселицької міської ради 15 червня 2007 року ЯЯЯ №560957 на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради від 13 червня 2007 року №345, ОСОБА_1 на нерухоме майно - на підставі інвестиційного договору між приватним підприємством «Ірина» та ОСОБА_1 від 1 вересня 2006 року №1/5, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новоселицької міської ради 17 червня 2007 року ЯЯЯ №560981 на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради від 13 червня 2007 року №359.

Разом з тим судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 набуто право власності на земельну ділянку у травні 2008 року, державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5, не скасований.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_4, ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої позивач просив ухвалити судове рішення, є визнання права власності на земельну ділянку.

При цьому підставою позову ОСОБА_4, ОСОБА_1, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося набуття права власності на нерухоме майно та перехід права власності на земельну ділянку, на якій воно розміщено.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , цьогоКодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На підставі ч.1 ст.120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або

споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій

вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,

встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або

споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача

переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка

зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину

земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України , особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

Встановлено, що приватним підприємством «Ірина» та ОСОБА_4 укладено інвестиційний договір 1 вересня 2006 року №1/3 (а.с.83-85).

На підставі п.2.1 договору забудовник проектує та здійснює реконструкцію частини торгівельного павільйону №91 ринку торгівельного комплексу в м.Новоселиця по вул.Пирогова,17-б площею 10,8 кв.м і передає у власність інвестору.

Також приватним підприємством «Ірина» та ОСОБА_1 вчинено інвестиційний договір 1 вересня 2006 року №1/5 (а.с.64-66).

За змістом п.2.1 договору забудовник проектує та здійснює реконструкцію частини торгівельного павільйону №96 ринку торгівельного комплексу в м.Новоселиця по вул.Пирогова,17-б площею 10,6 кв.м і передає у власність інвестору.

Розпорядженням Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області від 8 травня 2007 року №300-р затверджено акт державної приймальної комісії від 26 квітня 2007 року про прийняття в експлуатацію закінчених реконструкцією торговельних павільйонів з добудовою (літера Ж) у м.Новоселиця по вул.Пирогова,17-б, замовник приватне підприємство «Ірина», підрядник закрите акціонерне товариство «Агроспецмонтаж» (а.с.54-57).

До матеріалів справи приєднано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_4 виконавчим комітетом Новоселицької міської ради 15 червня 2007 року ЯЯЯ №560957 на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради від 13 червня 2007 року №345 (а.с.5), та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_1 виконавчим комітетом Новоселицької міської ради 17 червня 2007 року ЯЯЯ №560981 на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради від 13 червня 2007 року №359 (а.с.107).

Отже, сторонами правовідносин з права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, на якій воно розміщено, є приватне підприємство «Ірина» та ОСОБА_4, ОСОБА_1

Однак, приватному підприємству «Ірина» видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 21 квітня 2008 року серія ЯЕ №344439 на підставі рішення Новоселицької міської ради 17 сесії 5 скликання від 25 березня 2008 року, розташовану по вул.Пирогова,17-б/91 м.Новоселиця Чернівецької області цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг площею 0,0013 га та Державний акт на право власності на земельну ділянку 21 квітня 2008 року серія ЯЕ №344443 на підставі рішення Новоселицької міської ради 17 сесії 5 скликання від 25 березня 2008 року, розташовану по вул.Пирогова,17-б/96 м.Новоселиця Чернівецької області цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг площею 0,0013 га (а.с.166-167).

Також до матеріалів справи приєднано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №350167, виданий ОСОБА_5 1 липня 2008 року на підставі рішення засновників про ліквідацію приватного підприємства «Ірина» від 19 березня 2008 року, розташовану по вул.Пирогова,17-б/91 м.Новоселиця Чернівецької області цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг площею 0,0013 га та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №350170, виданий ОСОБА_5 1 липня 2008 року на підставі рішення засновників про ліквідацію приватного підприємства «Ірина» від 19 березня 2008 року, розташовану по вул.Пирогова,17-б/96 м.Новоселиця Чернівецької області цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг площею 0,0013 га.

Наведені державні акти видані приватному підприємству «Ірина» та ОСОБА_5 після набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

За вимогами ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчує державний акт.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

З огляду на наведене суд першої інстанції правильно виходив із того, що державні акти як підстава для виникнення права власності ОСОБА_5 на земельні ділянки не оспорені, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

ОСОБА_6