ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5453/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"24" жовтня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Заболотній Л.Г.
розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-ті особи: ОСОБА_4, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності на 1/2 частину квартири.
В судовому засідання представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 16.09.2009 року. 23.04.2014 року в період спільного подружнього життя позивач уклав договір №3-27/18/2012 про участь у фонді фінансування будівництва квартири з метою фінансування за спільні кошти подружжя і придбання квартири. 4.06.2014 року між управителем фонду фінансування будівництва та ОСОБА_2 було укладено договір уступки майнових прав на нерухомість №3-27/18/2012, згідно якого ПАТ „ФК „Княгиня Ярославна", зобов'язалось передати, а ОСОБА_2 прийняти після введення в експлуатацію об'єкт будівництва: квартиру АДРЕСА_1. 11.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до додговору №3-27/18/2012 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до якої набувачем права власності на зазначену квартиру визначено ОСОБА_3. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2014 року було визнано недійсною додаткову угоду №2 до додговору №3-27/18/2012 про участь у Фонді фінансування будівництва, скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаної квартири. Доля іншої 1/2 частини квартири вирішена не була. За таких обставин просить визнати за позивачем право власності на іншу 1/2 частину вище зазначеної квартири.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином (а.с.33), у своїй заяві, направленій до суду, просила розглянути справу у її відсутність (а.с.38).
3-тя особа: ОСОБА_4 в судове засідання також не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином (а.с.35), у своїй заяві, направленій до суду, також просила розглянути справу у її відсутність (а.с.37).
3-тя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про розгляд справи було повідомлене судом належним чином (а.с.36), однак його представник до суду не з'явився (а.с.42), з заявами про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника позивач до суду не звертався.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали між собою шлюб 16.09.2009 року (а.с.3).
У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
23.04.2014 року в період спільного подружнього життя позивач уклав договір №3-27/18/2012 про участь у фонді фінансування будівництва квартири з метою фінансування за спільні кошти подружжя і придбання квартири. 4.06.2014 року між управителем фонду фінансування будівництва та ОСОБА_2 було укладено договір уступки майнових прав на нерухомість №3-27/18/2012, згідно якого ПАТ „ФК „Княгиня Ярославна", зобов'язалось передати, а ОСОБА_2 прийняти після введення в експлуатацію об'єкт будівництва: квартиру АДРЕСА_1. 11.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до додговору №3-27/18/2012 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до якої набувачем права власності на зазначену квартиру визначено ОСОБА_3.
Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.
Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як наголошує ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2014 року було визнано недійсною додаткову угоду №2 до додговору №3-27/18/2012 про участь у Фонді фінансування будівництва, скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаної квартири. Доля іншої 1/2 частини квартири вирішена не була.

За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період їх шлюбу, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому, приймаючи до уваги визначення за вищевказаним рішенням суду права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину спірної квартири, за позивачем ОСОБА_2 слід визнати право власності на іншу 1/2 частину цієї ж спірної квартири, таким чином, задовольнивши позов.

Керуючись ст.10; 11; 57-60; 79; 88; 169; 209; 213-215; 226 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції", ст.41 Конституції України, ст.321; 368, ч.3; 372 ЦК України, ст.60; 63; 69; 70 СК України, ст.60; 61 ЦПК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 10 днів з дня отримання його копії відповідачем.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :