Справа № 502/2371/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді - Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що 13 грудня 1997 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Дунайська, 160. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори. Відповідно до п. 2 вказаного Договору продаж було здійснено за 2000 гривень, які покупець, тобто позивач, сплатив продавцю відповідачу до підписання договору. Відповідно до останнього абзацу вказаного договору, він підлягав реєстрації в БТІ м. Кілія, але позивач його не прочитав в звязку з тим, що вважав, що оскільки договір укладено у нотаріуса, то він вже став власником будинку. Отже, належним чином реєстрацію права власності позивач не провів. В подальшому ним була зроблена часткова перебудова житлового будинку і добудовано декілька господарських споруд. На теперішній час у позивача виникла необхідність оформити право власності на самовільно збудовані споруди. Але зробити це він не має можливості, оскільки навіть право власності на придбаний ним житловий будинок він не може зареєструвати. Позивач зазначає, що з 13.12.1997 року і до цього часу він повністю володіє зазначеним житловим будинком. Фактично правочин між сторонами було укладено та виконано належним чином, але не зареєстровано в БТІ. На підставі викладеного позивач просив суд:

1/ Визнати дійсним укладений 13 грудня 1997 року у державного нотаріуса Кілійської державної нотаріальної контори між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) Договір купівлі-продажу житлового будинку, а саме: житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Дунайська, 160.

2/ Визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Дунайська, 160, який в цілому складається з: літ. А житловий будинок (житловою площею 37,6 кв.м.), літ. а прибудова, літ. а1 тамбур, літ. Б баня, літ. В комора, літ. в навіс, літ. Г сарай, літ. Ж гараж, літ. З сарай, літ. И вбиральня, № 1-4-І надвірні споруди, - окрім самовільно збудованих: приміщення 1-1 площею 5,5 кв.м. з літ. А житлового будинку, літ. а-1 тамбур, літ. Ж гараж, літ. З сарай, літ. И вбиральня.

Після відкриття провадження у справі позивач в судове засідання не зявився; представник позивача ОСОБА_3 подав клопотання в якому просив розглянути справу і задовольнити позов без його присутності та присутності позивача.

Відповідач, ОСОБА_2, в судове засідання не зявилась надавши заяву про розгляд справи без її присутності, зазначивши, що не заперечує проти позову.

Зважаючи на те, що обидві сторони не прибули в судове засідання, розгляд справи проведено за відсутності сторін без фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним засобом, що відповідає положенням ст. ст. 169, 197 ЦПК України.

В процесі з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Як вбачається з паспорту громадянина України серії КЕ 839431, позивач, ОСОБА_1, народився 02 жовтня 1971 року в с. Комишівка Ізмаїльського району Одеської області /а.с. 3/.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 13 грудня 1997 року державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 4266, ОСОБА_5, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, придбав у ОСОБА_2 за ціною 2000 гривень житловий будинок, який розташовано в м. Кілія по вулиці Дунайська, 160, на земельній ділянці розміром 910 кв.м., та складається з саманного будинку літ. А, житловою площею 37,5 кв.м., господарчих будівель: гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Д, вбиральні літ. Е. інших споруд 1-6. Зазначений договір на звороті містить застереження про те, що він підлягає реєстрації в БТІ м. Кілія /а.с. 4/.

Відповідно до технічного паспорту, складеного 04.11.2011 р. КП «Кілійське РБТІ та РОН», житловий будинок по вул. Дунайській, 160 в м. Кілія Кілійського району Одеської області в цілому складається з: житлового будинку літ. А з прибудовою літ. а та тамбуром літ. а1; бані літ. Б; комори літ. В; навісу літ. в; сараю літ. Г; гаражу літ. Ж; сараю літ. З; вбиральні літ. И; надвірних споруд 1-4-І. З них самовільно збудованими є: з літ. А приміщення 1-1, площею 5,5 кв.м.; літ. а1- тамбур; літ. Ж гараж; літ. З сарай; літ И вбиральня /а.с. 5-7/.

25 жовтня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_6 було винесено рішення № 32023516 про відмову у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований по вул. Дунайській, 160 в м. Кілія Кілійського району Одеської області, оскільки подані представником позивача до заяви від 19.10.2016 року про реєстрацію прав та ї обтяжень документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують /а.с. 8/.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Як вбачається зі змісту п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 901.01.2004 року, - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки відповідний договір купівлі-продажу будинку між сторонами було укладено 13.12.1997 року, до позовної вимоги про визнання його дійсним підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Стаття 4 ЦК УРСР передбачала, серед іншого, що цивільні права та обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до положень ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Як було зазначено ст. 47 ЦК УРСР - нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

ЦПК України закріплює положення, згідно якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 3).

З досліджених доказів судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку було укладено у визначеній законодавством, що діяло на момент його укладення формі, а оскільки ст. 227 ЦК УРСР не передбачала державну реєстрацію відповідного договору, суд приходить до висновку, що він є дійсним в звязку з чим в цій частині права позивача не порушено та, відповідно, вони не підлягають захисту в порядку ст. 3 ЦПК України, в звязку з чим в цій частині позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дія якого поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на час укладення сторонами по справі договору купівлі-продажу будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Правилами державної реєстрації обєктів нерухомого майна. що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 року № 56.

Згідно п. 1.4. Розділу 1 зазначених Правил державну реєстрацію обєктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих державних органів виконавчої влади на підставі правовстановлюючих документів /додаток № 1/ за рахунок коштів власників нерухомого майна.

П. 1.5. Порядку до обєктів нерухомого майна, серед іншого, було віднесено жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку.

Відповідно до пп. «а» п. 1 Додатку № 1 до вказаного Положення, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, віднесено посвідчені державними нотаріальними конторами договори купівлі-продажу.

Таким чином, відповідно до вимог зазначеного Положення позивачу було необхідно звернутись до БТІ м. Кілія з заявою про державну реєстрацію придбаного ним за договором купівлі-продажу від 13.12.1997 року спірного житлового будинку, чого він не зробив.

Як зазначено в п. 18 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року, № 1127, який визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та був чинним на момент звернення представника позивача з заявою про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок 19.10.2016 року, - за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Як зазначено в пп. 3-4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом або подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Як зазначено в ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, діючим цивільним законодавством встановлено презумпцію правомірності набуття права власності.

Разом з тим, ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому ч. 2 вказаної статті прямо закріплює положення, згідно якого особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З огляду на встановлені по справі обставини та відповідні положення законодавства, суд приходить до висновку, що позивач правомірно, згідно з законодавством, що діяло на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу, набув право власності на спірний житловий будинок, однак не провів його державну реєстрацію за діючим на час його придбання законодавством, що на даний час перешкоджає йому здійснити державну реєстрацію права власності належного йому будинку, як нерухомого майна згідно ст. 182 ЦК України, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в звязку з чим суд приходить до висновку, що право власності позивача на відповідний будинок підлягає захисту в у спосіб, визначений ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, крім самовільно збудованих у вказаному будинку споруд, як те передбачено ч. 2 ст. 376 ЦК України.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК, ст. 16, 328, 376 ЦК України, ст. ст. 4, 47, 224, 227 ЦК УРСР, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Дунайська, 160, який в цілому складається з: літ. А житловий будинок (житловою площею 37,6 кв.м.), літ. а прибудова, літ. а1 тамбур, літ. Б баня, літ. В комора, літ. в навіс, літ. Г сарай, літ. Ж гараж, літ. З сарай, літ. И вбиральня, № 1-4-І надвірні споруди, - окрім самовільно збудованих: приміщення 1-1 площею 5,5 кв.м. з літ. А житлового будинку, літ. а-1 тамбур, літ. Ж гараж, літ. З сарай, літ. И вбиральня.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити в звязку з необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_7