У Х В А Л А

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюк Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», треті особи: ОСОБА_5, Артемівський міський центр зайнятості, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 9 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Донецької області рішенням від 1 грудня 2015 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасував й ухвалив в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, стягнув з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі − ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат») на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 6 тис. 807 грн 60 коп. (нарахованої без утримання обов'язкових платежів) та моральну шкоду в розмірі 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 2 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року залишила без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 40, частини першої статті 42, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також із підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня, 6, 20 і 27 листопада 2015 року та постанову Верховного Суду України від 10 березня 2015 року.

Водночас заявник просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частин першої та третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд судових рішень підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 й залишаючи в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, суд касаційної інстанції погодився з їхніми висновками про те, що позивач був звільнений з посади з дотриманням вимог трудового законодавства. При цьому судами встановлено, що відповідач, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із скороченням посади згідно зі статтею 492 КЗпП України запропонував працівникові всі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, однак позивач відмовився від запропонованих посад, тому роботодавець обґрунтовано звільнив працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників і відмовою його від переведення на іншу роботу з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, з дотриманням як підстав так і процедури звільнення. Суд касаційної інстанції зазначив, що накази від 6 листопада 2014 року і 28 квітня 2015 року не суперечать вимогам діючого законодавства та пов'язані лише з умисними діями позивача, який своєчасно не повідомив роботодавця про перебування на лікарняному і не надав листки непрацездатності. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з урахуванням середньої заробітної плати позивача, а також про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасним розрахунком при звільненні.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня, 6, 20 і 27 листопада 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення відповідачів про звільнення позивачів із посад у зв'язку із скороченням штату працівників, оформлених відповідними наказами, є неправомірними, оскільки відсутні докази дотримання відповідачами визначеного статтею 492 КЗпП України обов'язку запропонувати позивачам іншу роботу. Крім того, відповідачами не надано доказів, що позивачі відмовились від переведення на іншу роботу або була відсутня можливість перевести працівників з їх згоди на іншу роботу.

В ухвалах суду касаційної інстанції, наданих заявником на підтвердження підстави перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подану заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року, міститься правовий висновок про те, що виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 492 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, не досліджуючи питання щодо наявності інших вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації міг обіймати позивач, а вакантна посада прес-секретаря позивачу запропонована не була, витлумачили зазначені норми права всупереч їх точному змісту.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, не суперечить правовому висновку, викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України, оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято надану для порівняння постанову, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», треті особи: ОСОБА_5, Артемівський міський центр зайнятості, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк