Справа № 686/3796/15-ц
УХВАЛА

іменем України

27 грудня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хмельницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2,

встановив:

20.04.2016 року ОСОБА_1 звернулася з вказаною скаргою в Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області.

Мотивуючи скаргу, заявник зазначила, що 08.04.2016 року поштою отримала від державного виконавця РВ ДВС Хмельницького МУЮ ОСОБА_2 конверт, в якому містилися вкладення: постанова про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2016 року; довідка-розрахунок від 31.03.2016 року; супровідний лист на постанову державного виконавця про арешт майна від 31.03.2016 року для відома; постанова державного виконавця про арешт майна від 31.03.2016 року.

26.11.2010 року Шаргородським районним судом видано виконавчий лист №2-987/2010 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в сумі по 400 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, починаючи з 03.11.2010 року.

Вказане заочне рішення вона оскаржувала в апеляційному порядку, проте, рішення суду залишено без змін.

З 2010 року по 2015 рік змінилися її життєві обставини та умови проживання, так як вона народила двоє дітей: доньку Діану, ІНФОРМАЦІЯ_3, доньку Вероніку, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також є опікуном та здійснює догляд за неповнолітніми племінницями ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

З вказаних підстав вона не працює, доходів не має, веде підсобне господарство, за рахунок якого утримує сімю, тому на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають окремо від неї в с. Будне Шаргородського району з батьком, вона сплачує аліменти в розмірі, що є можливим від отриманого нею доходу від підсобного господарства.

Державний виконавець Лужняк М.О., відкривши 23.03.2016 року виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з неї аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не повідомив її про це. Тому вона була позбавлена можливості ознайомитися із документом про відкриття щодо неї виконавчого провадження.

Відразу із постановою про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2016 року вона отримала постанову державного виконавця Лужняк М.О. про накладення арешту на її майно від 31.03.2016 року.

Постанову державного виконавця Лужняк М.О. від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вважає винесеною з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження», незаконною, такою, що порушує її права та інтереси, у звязку із чим вона підлягає скасуванню.

Просить визнати незаконною постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.03.2016 року та скасувати її.

Вказана скарга, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.04.2015 року (а.с.1 т.ІІ), приєднана до цивільної справи №686/3796/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виключення запису про батька із актового запису про народження дитини, і передана в провадження судді Продана Б.Г.

Відповідно до ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.10.2016 року справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 передано за підсудністю на розгляд до Шаргородського районного суду, оскільки заявником оскаржуються дії державного виконавця по виконанню виконавчого листа Шаргородського районного суду №2-987 від 26.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.67 т.ІІ).

10.11.2016 року зазначена скарга, що приєднана до цивільної справи №686/3796/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виключення запису про батька із актового запису про народження дитини, надійшла до Шаргородського районного суду (а.с.71 т.ІІ).

Після проведення автоматизованого розподілу вказана скарга, що приєднана до цивільної справи №686/3796/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виключення запису про батька із актового запису про народження дитини передана судді Шаргородського районного суду Славінській Н.Л. (а.с.73 т.ІІ).

Згідно із ч.2 ст.117 ЦПК України, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст.116 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Провадження за скаргою ОСОБА_1 відкрито 15.11.2016 року (а.с.74 т.ІІ).

Ухвалою суду від 08.12.2016 року замінено первісного субєкта оскарження належним субєктом оскарження державним виконавцем Хмельницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2 (а.с.93-94 т.ІІ).

В судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності від 24.11.2015 року (а.с.4), не зявилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про отримання судових повісток (а.с.83, 86, 87, 89, 98, 100 т.ІІ).

08.12.2016 року на електронну адресу суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 електронною поштою надіслала заяву про розгляд справи у її та скаржника відсутності через неможливість прибути в судовий розгляд у звязку із погіршенням погодних умов (а.с.90 т.ІІ).

Субєкт оскарження державний виконавець Хмельницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2 в судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 не зявилася повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.82, 88, 99 т.ІІ). Про причини неявки в судовий розгляд скарги субєкт оскарження не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подавав.

Заперечень щодо скарги ОСОБА_1 державний виконавець Хмельницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2 до суду не надіслала.

27.12.2016 року на електронну адресу Шаргородського районного суду електронною поштою надіслано клопотання начальника Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_9 про розгляд справи без представника Хмельницького РВ ДВС, при розгляді справи покладається на вирішення суду (а.с.101-102 т.ІІ). Крім того просить приєднати до справи копії з матеріалів виконавчого провадження.

В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представник заявника та начальник Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_9 заявив клопотання про розгляд справи за відсутності заявника та її представника, а також представника РВ ДВС, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вирішуючи спір суд встановив, що 26.11.2010 року Шаргородським районним судом постановлено заочне рішення у справі №2-987/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, яким стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 400 грн. на кожну дитину, починаючи з 05.11.2010 року до досягнення дітьми повноліття.

Вказаний факт підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №2-987/10 (а.12 цивільної справи №2-987/10).

На підставі вказаного заочного рішення суду стягувачеві ОСОБА_3 02.12.2010 року видано виконавчий лист (а.14 цивільної справи №2-987/10).

Рішення Шаргородського районного суду від 26.11.2010 року оскаржено ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_3) Л.А. в апеляційному порядку, проте, відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 25.09.2015 року, апеляційну скаргу відхилено, а рішення суду залишено без змін (а.142-143 цивільної справи №2-987/10).

Таким чином, рішення Шаргородського районного суду від 26.11.2010 року у справі №2-987/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей не втратило своєї законної сили і підлягає виконанню.

Виконавче провадження ВП №47763991 за вказаним рішенням Шаргородського районного суду відкрито 05.06.2015 року старшим державним виконавцем РВ ДВС Хмельницького МРУЮ ОСОБА_11 (а.с.14 т.ІІ), про що ОСОБА_1 повідомлена, що підтверджується зворотним повідомленням (а.с.15 т.ІІ).

На 31.03.2016 року державним виконавцем РВ ДВС Хмельницького МРУЮ ОСОБА_2 здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по аліментах за рішенням Шаргородського районного суду від 26.11.2010 року, яка становить 51800 грн. (а.с.17 т.ІІ).

Розмір заборгованості по аліментах ОСОБА_1 не оспорюється.

31.03.2016 року державним виконавцем РВ ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову у виконавчому провадженні ВП №47763991 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.19 т.ІІ).

З вказаної постанови вбачається, що підставою для винесення вказаної постанови державний виконавець зазначив те, що боржник ОСОБА_1 рішення Шаргородського районного суду самостійно не виконує, від виконання ухиляється, у звязку із чим вважає за необхідне накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с.19 т.ІІ).

Відповідно до ч.1 ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно із ч.2 ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 3 ст.30 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) встановлено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.4 ст.30 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), у разі якщо рішення підлягає негайному виконанню, державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня після надходження документів, зазначених у статті 17 цього Закону, і невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Статтею 74 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), встановлено порядок виконання рішень про стягнення аліментів. Так, вказаною статтею ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника… Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу та боржнику… Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника встановлений главою 4 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору).

Зокрема, ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення… на все майно боржника або на окремі предмети.

Таким чином, ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору), зокрема, ст.74 Закону, передбачено спеціальний порядок виконання рішень про стягнення аліментів, яким передбачено можливість звернення стягнення на майно боржника, проте, після визначення розміру заборгованості із сплати аліментів, суми індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складення відповідний розрахунок та повідомлення про нього стягувачу та боржнику.

Разом з тим, із скарги ОСОБА_1 вбачається, що державним виконавцем Лужняк М.О. здійснено розрахунок заборгованості по аліментах 31.03.2016 року, про який сторони виконавчого провадження не повідомлені, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесена відразу того ж дня 31.03.2016 року (а.с.17-19 т.ІІ).

Таким чином, державним виконавцем порушено вимоги ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору).

Крім того, в оскаржуваній постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження підставами її винесення зазначено: боржник рішення самостійно не виконує, від виконання ухиляється, станом на 31.03.2016 року заборгованість по аліментах становить 51800 грн. (а.с.19 т.ІІ).

Разом з тим, з розрахунку державного виконавця вбачається, що ОСОБА_1 не періодично, але протягом 2015-2016 років здійснювала сплату аліментів (а.с.17 т.ІІ), що підтверджується також клопотанням начальника Хмельницького РВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області ОСОБА_9, надісланим на електронну пошту суду, відповідно до якого ОСОБА_1 сплатила аліменти в сумі по 100 грн. в листопаді 2015 року та в лютому 2016 року; по 600 грн. в травні та червні 2016 року; 600 грн. та 800 грн. в серпні 2016 року, у звязку із чим є безпідставним посилання державного виконавця на те, що самостійно боржник рішення не виконує та ухиляється від сплати аліментів.

Безпідставним є також посилання державного виконавця в оскаржуваній постанові і на наявність заборгованості по аліментах в сумі 51800 грн., оскільки цей розрахунок може бути оскаржений боржником або стягувачем, відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Проте, ОСОБА_1 була позбавлена такого права субєктом оскарження, оскільки розрахунок заборгованості отримала вже разом із постановою про арешт майна.

Крім того, з оскаржуваної постанови не вбачається, на яке саме рухоме та нерухоме майно накладено арешт та у якому розмірі стягнення, що є порушенням вимог ст.57 «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору).

Предмети рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 не тільки не вказані в постанові державним виконавцем, але і не встановлені ним, що також є порушенням вимог ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору).

Вказані порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) з боку державного виконавця порушують права та інтереси ОСОБА_1 на володіння та розпорядження своїм майном, встановлені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи з аналізу законодавства та доказів, наявних у справі, суд прийшов до висновку, що винесена 31.03.2016 року державним виконавцем Лужняк М.О. постанова про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження є незаконною та підлягає скасуванню.

При цьому, в силу вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, сторони у вказаній справі не були позбавлені рівності у наданні суду доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Так, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Проте, суд констатує той факт, що субєктом оскарження не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростування вимог скарги ОСОБА_1, оскільки заперечення на скаргу до суду не подані, виклики до суду проігноровані.

Відповідно до ст.383 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 2 ст.384 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин), встановлено, що скарга подається до суду, який видав виконавчий лист.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права та свободи (ч.ч.1, 2 ст.387 ЦПК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин).

Таким чином, скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.383-388, 210 ЦПК України,

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хмельницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 від 31.03.2016 року у виконавчому провадженні ВП №47763991 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: