АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/6707/16 Головуючий 1 інст. -Панаїд І.В.
Справа № 636/2869/13-ц Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Бровченко І.О.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Тетяни Вікторівни, органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Чугуївської міської ради, ОСОБА_7 про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала із АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», кредитний договір, за умовами якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що банк не роз'яснив їм валютні ризики, а також те, що у зазначеній квартирі проживає неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, позивачі, з урахуванням уточнень позовних вимог, просили суд: визнати договори кредиту та іпотеки недійсними; зняти заборону відчуження житла та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відповідні записи; зобов'язати ОСОБА_3 повернути відповідачеві 176 750 грн, що еквівалентно 35 000 доларам США; зобов'язати відповідача повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та виконати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 березня 2011 року щодо перерахунку заборгованості за кредитним договором; визнати протиправними дії відповідача щодо передання даних про ОСОБА_3 третім особам без її згоди, в тому числі ТОВ «Кредит експрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» за договором від 31 липня 2013 року.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір іпотеки, укладений 21 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, недійсним.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_7 задоволено частково, апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року змінено.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_7 про визнання недійсним договору іпотеки від 21 грудня 2007 року, укладеного з ПАТ «Укрсоцбанк», відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Виключено з резолютивної частини абзац четвертий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у частині вирішення позову про визнання договору іпотеки недійсним скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою Апеляційного суду Харківської області від

01 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в частині визнання недійсним іпотечного договору від 21 грудня 2007 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, залишено без змін.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргуПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України враховує висновки та мотиви з яких скасовані рішення першої та апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Сербінов О.В. підтримав доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про визнання недійсним іпотечного договору. В іншій частині рішення суду не оскаржує.

Представник позивачів ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення скарги за її безпідставністю.

Перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5 в частині визнання недійсним іпотечного договору виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Між тим, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 21 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала із АКБ СР «Укрсоцбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США.

У якості забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором з боку ОСОБА_3 між Банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 806/2-27/1-2/7-030, який був посвідчений 21.12.2007 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В.

У відповідності до п. 1.1. Договору іпотеки, Іпотекодавці передали в іпотеку Банку трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Пунктом 1.6. Договору іпотеки Сторони встановили, що Іпотекодавці гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, у тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Пунктом 1.12. Договору іпотеки підтверджується, що Іпотекодавці ознайомлені з умовами договору, яким обумовлене Основне зобов'язання, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень немає.

Твердження Позивачів про те, що на момент укладання іпотечного договору у них був малолітній син (дата народження 02.03.2000 р.), який з моменту народження був зареєстрований та проживав разом із батьками у спірній квартирі не доведено ніякими доказами та спростовується наступними доказами.

Для укладання оскаржуваного іпотечного договору до Банку та до нотаріуса була надана довідка з Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Чугуєва № 180 від 22.11.2007 року про зареєстрованих осіб в квартирі, яка є предметом іпотеки, згідно до якої в квартирі, яка стала предметом іпотеки були зареєстровані тільки співвласники, тобто ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Цей факт підтверджується письмовими запереченнями ПН Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В., яка надала суду першої інстанції письмові заперечення на позов та поясненнями, які надала під час допиту у якості свідка.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_7 посилалися на те, що орган опіки і піклування не надав попередньої згоди на укладення договору іпотеки, хоча у спірній квартирі на момент його укладення проживав неповнолітній ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. З, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2)враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3)з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 11 травня 2015 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вищезазначеного суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, та не надав належної правової оцінки факту відсутності доказів щодо порушення на час укладення та посвідчення оспорюваного договору іпотеки прав малолітньої дитини. Не надано позивачами таких доказів і до суду апеляійної інстанції.

У зв'язку з наведеним рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору іпотеки не ґрунтується на вищезазначених нормах права та обставинах справи, тому у відповідності до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_7 в частині визнання договору іпотеки недійсним.

В іншій частині рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року не переглядалося.

На підставі вищевикладеного оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню також і в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішенні, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_7 судового збору в сумі

214 гривень 60 копійок. підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в оскаржуваній частині скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним іпотечного договору № 806/2-27/1-2/7-030 від 21 грудня 2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3.

Скасувати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 червня 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_7 судового збору в сумі 214 гривень 60 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: