Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/2138/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось з вказаним позовом, в якому просило стягнути на його користь з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 283/14-САФ03.16-2 від 08.06.2007 року у розмірі 143122,47 грн., а також стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. Зазначало, що 08.06.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк, з урахуванням додаткової угоди від 21.07.2009р., надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 205 114,20 грн. на придбання транспортного засобу, зі сплатою 21 % річних за користування кредитними коштами та строком повернення до 07.06.2016р. Цього ж числа між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 283/8-ПАФ03.16-2, відповідно до умов якого поручитель зобовязався перед Банком відповідати за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором.

В свою чергу, ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобовязання за кредитним договором, заборгувавши банку вказану вище суму, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2016 року у відкритті провадження за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 відмовлено, у звязку зі смертю 23.03.2014 року останнього.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 задоволені. Стягнуто з відповідача на користь позивача 143 122,47 грн. заборгованості за кредитним договором, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати. При цьому зазначає, що рішення суду ухвалено у її відсутність та у відсутність її представника. У звязку з чим відповідач була позбавлена можливості надати суду обґрунтовані заперечення та відповідну заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення сум неустойки за кредитним договором, які повинні були присуджені судом в межах строку позовної давності в один рік

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 283/14-САФ03.16-2 від 08.06.2007 року, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 21.07.2009р., за яким відповідач отримала у тимчасове користування на умовах забезпечення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 205 114,20 грн., з яких 198 180,00 грн. на придбання автомобіля, а 6934,20 грн. на поточні потреби, зі сплатою 17% річних за користування кредитом, а з 20.10.2008 року зі сплатою 21% річних, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості 07 червня 2016 року (а.с.4-10,15,16).

Належним чином умови договору ОСОБА_2 не виконувала, внаслідок чого станом на 24.02.2016 р., відповідно до розрахунку наданого банком, утворилась заборгованість у розмірі 143 122,47 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 54711,44 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 63916,04 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків в розмірі 19465,84 грн. та розміру інфляційних витрат в сумі 5029,14 грн. (а.с.28-30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку із чим у останньої виникла заборгованість за кредитом договором, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст.1048 ЦК).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1.1.1 Договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячними ануїтетними платежами у період з липня 2007 року по січень 2009 року в розмірі 2359,29 грн., а з листопада 2009 року по червень 2016 року 2003,29 грн. (а.с.4,15).

Відповідно до п.4.1 Договору, у разі прострочення строків спалити відсотків, визначених п.2.4 Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених п.1.1 Договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення (а.с.8).

Зазначені умови договору стали результатом домовленості сторін, які є вільними у визначенні своїх зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Вирішуючи спір у справі, суд врахував вищевказані вимоги закону та встановивши, що ОСОБА_2 належним чином зобовязань, передбачених кредитним договором, не виконувала, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення розміру пені в межах строку позовної давності передбаченої ч. 2 ст. 258 ЦК України є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно представлено Банком розрахунку суми пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків в розмірі 19465,84 грн., вбачається, що дана сума розрахована за період з 11.03.2015 року по 11.02.2016 року. До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором Банк звернувся 30.03.2016 року (а.с.34). Тобто з порушенням річного строку позовної давності передбаченого ст.258 ЦК України розрахована сума пені за 19 календарних днів.

Проте підстави для застосування строку позовної давності по пені відсутні виходячи з наступного.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач, яка двічі була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.46,48), в судове за сідання не зявилась. Причини неявки суду не повідомляла, заяву про застосування строків позовної давності не подавала.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, та враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, підстав для розгляду заяви про застосування строків позовної давності судом не вбачається.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду України від 02.03.2016 року, викладеним у справі № 6-2307цс15.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: