АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

22 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив поновити його на посаді охоронника Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (далі - ДП «Готельний комплекс «Турист» ПАТ «Укрпрофтур»), стягнути з останнього на його користь заборгованість за невикористані щорічні відпустки у сумі 6 312,48 грн., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2015 року по 18.12.2015 року в сумі 10 389,29 грн., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.2015 року по день ухвалення рішення, виходячи із розрахунку 131,51 грн. за кожний календарний день, відшкодувати моральну шкоду в сумі 4000 грн. Також просив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з травня 2014 року по 20 вересня 2015 року він працював у відповідача охоронником. З ним було укладено письмову трудову угоду, яка неодноразово переукладалася. Деякі угоди укладались на місяць, а деякі - на три чи інший строк. Перерв між роботою не було. 21 вересня 2015 року його не допустили до робочого місця, повідомивши про звільнення у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. В день звільнення трудової книжки чи наказу про звільнення йому не видали та не провели належного розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки.

Враховуючи те, що відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, своє звільнення у зв'язку з закінченням строку дії договору вважав незаконним. Зазначив, що у зв'язку з незаконними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яку просив відшкодувати у розмірі свого середньомісячного заробітку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено. З ОСОБА_1 на користь державного бюджету України стягнуто 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, допустити рішення суду до негайного виконання.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції невірно проаналізував укладені з ним трудові угоди, не взяв до уваги відсутність доказів того, що характер роботи охоронника в ДП «Готельний комплекс «Турист», чи умови такої роботи унеможливлювали укладення безстрокового трудового договору. Вважав, що укладення з ним строкового трудового договору суперечило вимогам ч.2 ст.23 КЗпП України, а правочин в частині зазначення строку його дії є нікчемним. Висновок суду про те, що він при прийнятті на роботу не надавав трудової книжки ґрунтується на припущеннях. Крім цього, суд незаконно присудив стягнути з нього витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ДП «Готельний комплекс «Турист» ПАТ «Укрпрофтур» - БойкінічД.В. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували правовідносини, які носили характер строкового трудового договору (п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України). При цьому суд посилався на ті обставини, що трудова книжка позивачем відповідачу не надавалась, при звільненні з позивачем за надані ним послуги по трудовій угоді було проведено повний розрахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні відпустки суд першої інстанції виходив з положень ч.5 ст.10 Закону України «Про відпустки» та недоведеності тієї обставини, що позивач працював у відповідача понад 6 місяців.

Рішення суду про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, крім викладення змісту ст.23 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України, взагалі не містить будь-якого мотивування.

Колегія суддів не може погодитись з таким вирішенням спору судом першої інстанції, оскільки висновки суду зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справ, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (виконавець), діючий як фізична особа, та ДП «Готельний комплекс «Турист» ПАТ «Укрпрофтур» (замовник) в період з 01.05.2014 р. по 01.08.2015 р. уклали ряд угод, а саме: трудові угоди від 01.05.2014 р., від 01.06.2014 р., від 01.09.2014 р., від 01.01.2015 р., від 01.04.2015 р., від 01.05.2015 р., від 01.07.2015 р., від 01.08.2015 р., з зазначенням строку їх дії, розміру та порядку оплати праці (а.с. 4-11, 26-45).

Так, відповідно до умов вказаних договорів замовник доручає, в виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати обов'язки охоронника, а замовник зобов'язаний забезпечити виконавця всім необхідним для виконання роботи, своєчасно прийняти й оплатити роботу. За виконану роботу замовник виплачує виконавцеві 4000 грн. кожного місяця ( п.1.1, 1.5, 1.6, 2.1 договорів).

Позивач не заперечував, що на виконання умов укладених договорів між сторонами складались акти приймання-передачі виконаних робіт.

Вказана обставина підтверджується також актом №2 приймання -передачі виконаних робіт, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 виконав роботи по договору про надання послуг від 01.08.2015 р. у повному обсязі, сторони не мають претензій одна до одної (а.с.51).

Даючи юридичну оцінку характеру укладених договорів, колегія суддів виходить з того, що їх зміст відповідає цивільно-правовому договору.

Так, за умовами вказаних договорів позивач взяв на себе обов'язок виконувати певну роботу. При цьому належних доказів того, що позивач зобов'язаний був своєчасно і точно виконувати розпорядження працедавця, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, підкорюватись правилам внутрішнього трудового розпорядку матеріали справи не містять.

Пункт 3.1 укладених договорів, відповідно до якого виконавець зобов'язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку, розміщений в розділі «Робочий час», та не може слугувати доказом того, що між сторонами виникли фактичні трудові правовідносини.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач взяв на себе обов'язок правильно організувати працю позивача, давав відповідні розпорядження про послідовність виконання ним робіт, забезпечував умови для зростання продуктивності праці, постійно контролював знання та дотримання ним всіх вимог інструкцій з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці та протипожежної безпеки, застосував заохочення тощо.

Наявний в матеріалах справи штатний розпис ДП «Готельний комплекс «Турист» станом на 05 травня 2015 року не передбачає посаду охоронника, на яку позивач просив його поновити.

За відсутності доказів того, що між сторонами було укладено трудовий договір, посилання в судовому рішенні на положення ст.23 КЗпП України, які регулюють строкові трудові договори, є необґрунтованим.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до додаткової угоди від 15 вересня 2015 року, укладеної між ДП «Готельний комплекс «Турист» та ОСОБА_1, сторони дійшли згоди розірвати трудову угоду №1 від 01 серпня 2015 року 15 вересня 2015 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

При цьому посилання у вказаній трудовій угоді на підставу припинення договірних правовідносин - п.1 ст.36 КЗпП України, не може бути доказом, що спростовує наявність між сторонами цивільно-правових відносин.

Оскільки позивач не набув статусу працівника, накази про прийняття його на роботу та звільнення не видавались, при укладенні договорів трудова книжка відповідачу не надавалась, проти чого не заперечував сам позивач в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, посилання в апеляційній скарзі на норми ч.2 ст.23, ч.2 ст.39-1 КЗпП України, як на підставу для поновлення на роботі, є необґрунтованими, оскільки вказані правові норми не регулюють правовідносини сторін.

Оскільки чинне трудове законодавство не забороняє укладати цивільно-правові договори, за яким надається послуга, нерозривно пов'язана з процесом її надання, доводи апеляційної скарги в тій частині, що внаслідок переукладення угод правовідносини сторін стали носити характер безстрокового трудового договору є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустку мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

З огляду на те, що між сторонами склались цивільно-правові відносини за договорами про надання послуг, останні не містили положень, які б передбачали можливість надання та порядок оплати щорічних відпусток, а положення ст. 10 Закону України «Про відпустки» на правовідносини сторін не поширюються, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і в частині стягнення заборгованості по виплатам за невикористані щорічні відпустки.

Враховуючи ту обставину, що правовідносини сторін носили цивільно-правовий характер, положення ч.1 ст.237-1 КЗпП України не можуть застосовані судом в якості підстав для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки спір заявлено з приводу стягнення заробітної плати та поновлення працівника на роботі, правові підстави для покладення на останнього витрат по сплаті судового збору відсутні.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення посилання на стягнення з ОСОБА_1 користь держави 243,60 грн. судового збору за розгляд справи в суді.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5371/2016 р.

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.