Справа № 591/3601/16-ц
Провадження № 2/591/1901/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді Бурда Б.В.
при секретарі Гребенькової О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом Приватного акціонерного товариства «СК»АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
Представник позивача в судове засідання не зявився. Від нього поступила заява про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач вдруге в судове засідання сторони не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
У звязку з неявкою сторін у судове засідання, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
18 лютого 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого стали майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом Kia Ceed д/н НОМЕР_3 в межах страхової суми 102320 грн.(а.с. 13-23)
14.07.2013 року о 12 годині 35 хвилин ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Ніссан д/н АХ 8807СР в м. Харкові по вул. Клочківська в напрямку вул. Полтавський Шлях по трасі Київ-Харків-Довжанський, при зміні напрямку руху розвороті, не впевнився, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_4, за кермом якого знаходився водій ОСОБА_2. Автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальну шкоду. (а.с. 27-28)
Постановою Дзержинського районного суду м. Харків від 19.08.2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України (а.с.25-26).
14.07.2013 року ОСОБА_3 звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.30-33).
З Відомості №9230183 (а.с. 27) вбачається, що на час дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав полісу страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів або іноземного сертифікату «зелена картка».
В силу ч. 2 ст. 1187 ЦК України - Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо).
Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.
Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.
За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Стаття 1188 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів і регулює порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.
За правилами частини першої указаної статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У даному конкретному випадку відповідно до змісту наданих суду доказів, що наведені вище, має місце завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох (двох) джерел підвищеної небезпеки за наявності вини відповідача, діяльністю якого було завдано шкоди.
З огляду на ці обставини у контексті положень ч.1 ст.1188 ЦК України у відповідача виник обовязок відшкодувати шкоду, заподіяну з його вини.
Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За правилом ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач його обґрунтував одночасно положеннями ст. 993, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».
Страхування є окремим видом зобовязань. За договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).
Оскільки страхова виплата проведена за договором страхування і перехід до страховика права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, визначений положеннями Цивільного кодексу, які регулюють договірні зобовязання, застосування до спірних правовідносин при визначенні правомірності заявленої вимоги положень Цивільного кодексу, які регулюють недоговірні зобовязання, зокрема, положень ст. 1191 ЦК України, є невірним.
Крім того, відповідно до розяснень п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобовязанні (заміна активного субєкта) зі збереженням самого зобовязання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.
При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.
Таким чином, суброгація виникає на підставі закону ст.993 ЦК та ст. 27 Закону України "Про страхування" і застосовується щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. Водночас, регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб.
У звязку з викладеним, суд вважає безпідставним посилання позивача на положення ст. 1191 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами врегульовані ст. 993 ЦК та ст. 27 ЗУ "Про страхування".
За наведених вище обставин суд, виходячи з встановлення вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю застрахованого автомобіля, вважає що заявлений позивач підлягає задоволенню в повному обсязі. У звязку із задоволення позову з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1378 грн.
Керуючись ст. ст. 210, 212 215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може подати до Зарічного районного суду м. Суми заяву про його перегляд.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя