Провадження № 2/359/1187/2016
Справа № 359/2642/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко Ю.В., Айрапетян Л.А., Пустовіт А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ржищевський військовий лісгосп» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про зміну дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

23.03.2016 ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом та після уточнення заявлених позовних вимог просив суд: поновити йому строки звернення до суду, змінити дату його звільнення з «29 вересня 2015 року» на «23 червня 2014 року», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 72529 гривень 38 копійок, витрати на правову допомогу 3000 гривень (а.с.1-3, 53-54).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 06.07.2009 року наказом керівника відповідача №60 його було зараховано на роботу на посаді лісоруба ДП «Ржищівський військовий лісгосп». 06.08.2009 року наказом №112 його було переведено на посаду лісника, а наказом №0705-4 від 07.05.2013 переведено на посаду майстра лісу. Позивач зазначає, що 23.06.2014 року він звернувся до керівництва відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. В той самий день заява на звільнення була погоджена т.в.о. директора «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_2, в зв'язку з чим з 23.06.2014 року позивач припинив виконувати свої трудові обов'язки, а відповідач припинив йому виплачувати заробітну плату, однак всупереч вимог ст.116 КЗпП України відповідач не провів з ним належний розрахунок та відмовився видати оформлену належним чином трудову книжку, затримку у видачі якої відповідач пояснив існуванням у позивача заборгованості. Він був звільнений з роботи лише 29.09.2015 року наказом т.в.о. директора ОСОБА_2 №69-к після його численних скарг. Позивач стверджує, що відповідно до вимог ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з розрахунком його середній заробіток за весь період затримки з видачею йому трудової книжки становить 72529,38грн.. Він також зазначає, що передбачені в ч.1 ст. 233 КЗпП України строки при зверненні з позовом по даній справі ним пропущені з поважних причин та підлягають поновленню, оскільки ці строки були ним пропущені в зв'язку із зверненням до суду з аналогічним позовом, але без вимоги про зміну дати звільнення, що стало причиною відмови в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ДП «Ржищівський військовий лісгосп» Артюшкін О.В. заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що позивача не було звільнено з роботи відповідно до поданої ним заяви про звільнення від 23 червня 2014 року, оскільки позивач мав нестачу та йому було роз'яснено, що його буде відразу звільнено за його заявою після відшкодування підприємству заподіяної шкоди. Він зазначає, що позивач був матеріально відповідальною особою та був ознайомлений з наказом про створення комісії для прийому-передачі обходів та матеріальних цінностей на складі майстру лісу ОСОБА_5, але наказ не виконав, ввірені йому матеріальні цінності не передав, на роботі не з'являвся, чим унеможливив проведення його звільнення на підставі поданої заяви. Після подання заяви про звільнення позивач не виконував свої посадові обов'язки та відповідно заробітна плата йому не нараховувалась. З розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу він не згодний, оскільки у позивача не було вимушеного простою, і на момент припинення позивачем виконання своїх трудових обов'язків на підприємстві було введено 4-х годинний робочий день і відповідно нараховувалась заробітна плата.

Третя особа ОСОБА_2 про час та місце судового розгляду справи був повідомлений, в судове засідання не з'явився, заперечень по суті позову не подав.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі роз'яснено, що вищенаведені вимог ст.60 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 06.07.2009 року працював в ДП «Ржищівський військовий лісгосп» на різних посадах, в тому числі згідно з даними його трудової книжки з 07.05.2013 року був переведений на посаду майстра лісу (а.с.5).

03.02.2014 року між позивачем, як майстром лісу та відповідачем ДП «Ржищівський військовий лісгосп» в особі директора Бруцького Ю.В. був укладений письмовий Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.46).

Згідно підпунктів «в» та «г» пункту 1 якого позивач був в тому числі зобов'язаний ввести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові цінності та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Встановлено, що 23 червня 2014 року позивач звернувся з письмовою заявою до т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_2, в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 23.06.2014 (а.с.6).

Я вбачається зі змісту вищевказаної заяви, вона містить резолюцію: «В наказ. 23.06.2014», - а також погодження від імені лісничого ОСОБА_7: «Не заперечую. Обов'язки майстра лісу покласти на ОСОБА_5» (а.с.6)

В той же день т.в.о. директора «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_2 був виданий наказ №2306-3 «Про передачу обходу в зв'язку із звільненням майстра лісу» (а.с.45).

За змістом вказаного наказу передбачено: Обход №1 Ржищівського військового лісництва майстра лісу ОСОБА_1 передати майстру лісу ОСОБА_5. Створити комісію для прийому-передачі обходів та матеріальних цінності у складі: голова комісії- лісничий Ржищівського військового лісництва ОСОБА_7, члени комісії - бухгалтер ОСОБА_8, помічник лісничого Ржищівського військового лісництва ОСОБА_9 Підстава- заява ОСОБА_1 від 23.06..2014 р.

З наказом позивач був ознайомлений 23.06.2014 (а.с.45-зворот).

Представником позивача визнано, що позивач після 23.06.2014 року на роботі в ДП «Ржищівський військовий лісгосп» не з'являвся, дій щодо передачі ввіреного йому обходу згідно з виданим наказом від 23.06.2014 року не вживав, з наказом про його звільнення ознайомлений не був, вважав себе звільненим за згодою сторін.

25 вересня 2015 року позивач звернувся до ДП «Ржищівський військовий лісгосп» з письмовою заявою, відповідно до якої просив провести з ним розрахунок по заробітній платі, ознайомити з наказом про звільнення, видати йому трудову книжку (а.с.46).

29 вересня 2016 року т.в.о. директора «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_2 був виданий наказ №69-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1» (а.с.8).

Відповідно до наказу зазначено, що ОСОБА_1, майстра лісу, звільнити з роботи за власним бажанням з 29.09.2015 згідно ст.38 КЗпП України (п.1); надати ОСОБА_1 компенсацію 56 кл. дня невикористаної відпустки за період роботи з 06.07.2009 року по 23.06.2014 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 23.06.2014 (а.с.8).

Листом від 01 жовтня 2015 року №428 т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_2 повідомив позивача, що згідно його заяви про звільнення від 23 червня 2014 року наказ про звільнення підписаний не був, оскільки згідно даних бухгалтерського обліку за позивачем рахується заборгованість по нестачі лісопродукції на суму 15156 гривень 60 копійок, та не підписаний обхідний лист, а також повідомлено, що 29 вересня 2015 року був підписаний наказ №69-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1», позивача запрошено з'явитися для підписання обхідного листа та для отримання трудової книжки (а.с.7).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника(ст.38,39).

Так, за змістом ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Однією з підстав для припинення трудового договору за змістом п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є угода сторін.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач не визнає того факту, що 23.06.2014 року сторонами було досягнуто угоди про звільнення позивача саме з 23.06.2014 року.

Будь-які належні і допустимі докази того, що така угода була досягнута між позивачем та ДП «Ржищівський військовий лісгосп» в особі т.в.о директора ОСОБА_2 суду надані не були.

Зміст заяви ОСОБА_1 від 23.06.2014 року це не підтверджує, оскільки не містить будь-яких даних про те, що така домовленість про його звільнення в день подачі заяви, була досягнута.

Натомість в заяві ОСОБА_1 зазначив про звільнення його за власним бажанням, проте, будь-які причини, передбачені ч.1 ст.38 КЗпП України, та які зумовили неможливість продовжувати роботу, позивачем не вказані.

Крім того, вище наведений наказ, виданий відповідачем №2306-3 від 23.06.2014 року «Про передачу обходу у зв'язку із звільненням майстра лісу» (а.с.45) спростовує доводи позивача про досягнення угоди з уповноваженою особою власника підприємства про його звільнення в день подачі заяви.

Та обставина, що позивач припинив з'являтися на роботу з 23.06.2014 року, а відповідач припинив виплачувати йому заробітну плату, не може бути підставою для задоволення позову та зміни дати звільнення позивача, оскільки зазначені позивачем підстави для його звільнення з 23.06.2014 року за власним бажанням, відсутні.

Доводи позивача про те, що з в порушення вимог ч.1 ст.47 КЗпП України йому не була видана належно оформлена трудова книжка, а також не був проведений розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, були предметом судового розгляду в іншій цивільній справі за його позовом до Державного підприємства «Ржищівський військовий лісгосп» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2015 року (а.с.57-59, 60-61) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ржищівський військовий лісгосп» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 32780 грн. 24 коп., витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. відмовлено.

В тому числі в рішенні від 08 грудня 2015 року зазначено, що суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 несвоєчасно отримав трудову книжку не з вини ДП «Ржищівський військовий лісгосп», а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні (а.с.58).

В рішення також зазначено, що судом критично оцінюються доводи позивача стосовно того, що період з 23 червня 2014 року по 29 вересня 2015 року є часом вимушеного прогулу. Оскільки, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Натомість, ОСОБА_1 самостійно припинив з'являтись на роботу та виконувати покладені на нього обов'язки.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем без поважних причин пропущений строк на оскарження наказу про його звільнення від 29 вересня 2015 року №69-к (а.с.8).

Відповідно до ч.1 с. 233 КЗпП країни працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Сторонами визнано, що трудову книжку із записом про його звільнення на підставі оскаржуваного наказу від 29.09.2015 року №69-к позивач ОСОБА_1 отримав в жовтні 2015 року, після чого в листопаді 2015 року звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Ржищівський військовий лісгосп» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, що також вбачається зі змісту вищенаведеного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року (а.с.57).

Та обставина, що позивач при зверненні до суду в листопаді 2015 року обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, не може бути визнана судом як поважна причина пропуску строків, встановлених ст.233 КЗпП України.

Крім того, суд прийшов до висновку, що, оскільки вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України є взаємопов'язаною з вимогою щодо зміни дати наказу про звільнення позивача, вона також не підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 3000 гривень відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги, довідки адвоката про сплачені кошти за надання правової допомоги, а також згідно з Актом приймання-передачі виконаних робіт (а.с.11,12,71), відшкодуванню не підлягають в силу вимог ст.88 ЦПК Украни у зв'язку з відмовою позивачу у задоволення заявлених позовних вимог. Від сплати судового збору позивач звільнений в силу вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 56, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ржищевський військовий лісгосп» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про зміну дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів