У Х В А Л А
іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа Військова академія м. Одеси, про витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою Військової академії м. Одеси на рішення апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2013 року Одеський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України із указаним позовом, посилаючись на те, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2011 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,1 кв. м по АДРЕСА_1 , проте в подальшому вказане заочне рішення суду було скасовано, а позов ОСОБА_2 залишений без розгляду. ОСОБА_2 за договором дарування від 07 червня 2012 року, тобто під час чинності пізніше скасованого рішення суду, відчужила вказане нежитлове приміщення ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що зазначене нежитлове приміщення знаходиться на картковому та балансовому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України та актом від 28 вересня 2007 року передане в експлуатацію Військової академії м. Одеси, прокурор просив витребувати це майно із чужого незаконного володіння відповідача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2014 року позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 56,1 кв. м, балансовою вартістю 15 528 грн. 21 коп., розташоване по АДРЕСА_2 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відмовлено.

У касаційній скарзі Військова академія м. Одеси просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно вибуло з володіння власника, Міністерства оборони України, не з його волі, іншим шляхом, тому відповідно до ст. 388 ЦК України воно може бути витребуване із чужого незаконного володіння відповідача.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що прокурором не доведено права власності Міністерства оборони України на спірне майно, а, відтак, і права вимоги цього майна із чужого незаконного володіння.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2011 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,1 кв. м по АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення суду, 07 червня 2012 року ОСОБА_2 за договором дарування відчужила вказане нежитлове приміщення ОСОБА_3 .

Проте ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2012 року вказане вище заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2011 року скасовано, а ухвалою цього ж суду від 11 лютого 2013 року позов ОСОБА_2 про визнання права власності на вказане вище нежитлове приміщення залишено без розгляду.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пред`являючи позов, прокурор посилався на те, що зазначене вище нежитлове приміщення належить державі в особіМіністерству оборони України, знаходиться на картковому та балансовому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України та актом від 28 вересня 2007 року передане в експлуатацію Військової академії м. Одеси.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не встановив першого власника спірного майна та не перевірив посилань прокурора на те, що спірна будівля з 1951 року і по теперішній час перебувала на обліку та у володінні (користуванні) військових установ Міністерства оборони України.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірне нежитлове приміщення належить територіальній громаді м. Одеси зважаючи на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо цього об`єкта є передчасним, оскільки суд не дав оцінки твердженням прокурора про те, що облік військового майна (у тому числі й нерухомого) має специфічні особливості, пов`язані з обмеженим доступом до цієї інформації цивільних осіб та цивільних установ, тому на обліку в органах Бюро технічної інвентаризації військові будівлі та споруди не перебували, облік цих об`єктів здійснюється за правилами «Руководства по учету вооружения, техники, имущества и других материальных средств в Вооруженных Силах СССР», затвердженого Наказом Міністра оборони СРСР від 18 жовтня 1979 року № 26, та Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 690 від 21.12.2010 року.
При цьому апеляційний суд не встановив, чи проводилась стосовно спірної будівлі процедура оприбуткування безхазяйного майна згідно Тимчасового Порядку обліку безхазяйного майна, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 березня 2006 року № 267.

Апеляційний суд не врахував положень Закону України «Про власність», який діяв на момент прийняття рішення Одеською обласною радою народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-1 «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, яке стало підставою для прийняття рішення: Одеською міською радою від 18 червня 2013 року «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2013 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси спірної нежитлової будівлі; виконавчим комітетом Одеської міської ради від 04 липня 2013 року «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» в частині внесення до переліку об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси спірної будівлі.

Так, згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про власність» загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

Крім того, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26 січня 2016 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 21 березня 2016 року, встановлено, що спірне нежитлове приміщення належить державі в особі Міністерства оборони України, передано на облік Військової академії м. Одеси та носить статус військового майна.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу Військової академії м. Одеси задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко

О.В. Умнова

І.М. Фаловська