09.12.2016 Справа № 363/2170/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Прокуратури Київської області в інтересах держави до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Осипенко ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання незаконними та скасування рішення міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та договору іпотеки,

встановив:

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з даним позовом в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати незаконними та скасувати п.п. 1-11 рішення Вишгородської міської ради Київської області від 27 червня 2012 року №12/34 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки відповідачів та договір іпотеки №FIL.15987-ІД1, укладений 28 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПроКредит Банк».

Свої вимоги мотивує тим, що оспорюваним рішенням Вишгородської міської ради всупереч вимог земельного і водного законодавства України, відповідачам передано у власність земельні ділянки загальною площею 1,0044 га для ведення індивідуального садівництва повністю за рахунок земель водного фонду, які не можуть перебувати у приватній власності в силу приписів ст. ст. 59-61, 83 Земельного кодексу України, і які знаходяться в межах затвердженої Генеральним планом м. Вишгорода 100-метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища р. Дніпро.

В судовому засіданні прокурор Прокуратури Київської області Батюк І.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позові підстав та просила про їх задоволення.

Представник Вишгородської міської ради Київської області в судове засідання не прибув, подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_11 проти задоволення позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_10 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з її матеріалами, посилаюсь на те, що про розгляд справи відповідач ОСОБА_10 дізнався в грудні 2016 року.

Разом з тим, суд зазначає, що про розгляд справи відповідач ОСОБА_10 повідомлений ще в липні 2015 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення останньому ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та додатками до неї (т. 1 а.с. 85).

Крім того аналогічне клопотання представником ОСОБА_12 подавалося ще у вересні 2015 року (т. 1 а.с. 148).

Представник ПАТ «ПроКредит Банк» подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечив за необґрунтованістю, посилаючись на звернення стягнення на спірну земельну ділянку, як на предмет іпотеки.

Інші відповідачі, будучи неодноразово повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули.

Відтак відповідачі мали достатньо часу для підготовки до участі в судовому засіданні і своїм правом взяти участь в розгляді справи в суді (самостійно чи через представників) не скористалися.

Систематичне неприбуття до суду відповідачів по справі призводить до невиправданого затягування вирішення справи, порушення розумних строків її розгляду.

З цих же підстав судом відхилено доводи відповідача ОСОБА_11 щодо чергового відкладення розгляду справи, який мав достатню можливість своєчасно й заздалегідь забезпечити участь свого представника в судовому засіданні, підготуватися до участі в справі, подати свої заперечення проти позову й докази на їх підтвердження, як і всі інші відповідачі по справі.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути у відсутність відповідачів на підставі наявних доказів у загальному порядку.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно п.п. 1-11 рішення Вишгородської міської ради від 27 червня 2012 року №12/34 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» відповідачам надано земельні ділянки загальною площею 1,0044 га для ведення індивідуального садівництва у м. Вишгороді.

На підставі вказаного рішення 19 та 20 липня 2012 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки:

-серії ЯМ №152716 на імя ОСОБА_11, з кадастровим номером :38:084:0209, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152714 на імя ОСОБА_10, з кадастровим номером :38:084:0210, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152713 на імя ОСОБА_13, з кадастровим номером :38:084:0214, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152708 на імя ОСОБА_8, з кадастровим номером :38:084:0213, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152711 на імя ОСОБА_7, з кадастровим номером :38:084:0218, площею 0,0868 га,

-серії ЯМ №152710 на імя ОСОБА_6, з кадастровим номером :38:084:0212, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152707 на імя ОСОБА_5, з кадастровим номером :38:084:0211, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152712 на імя ОСОБА_4, з кадастровим номером :38:084:0216, площею 0,0868 га,

-серії ЯМ №152706 на імя ОСОБА_3, з кадастровим номером :38:084:0215, площею 0,0931 га,

-серії ЯМ №152715 на імя ОСОБА_2, з кадастровим номером :38:084:0207, площею 0,0930 га,

-серії ЯМ №152709 на імя ОСОБА_1, з кадастровим номером :38:084:0217, площею 0,0868 га.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою № FW106579 від 30 листопада 2012 року та Договором про надання траншу №115.441116/FW106.579 від 28 жовтня 2013 року, звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБАНК» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги) відповідно до Договору іпотеки № FIL.15987-ІД1 від 28 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_14, зареєстрованого в реєстрі за №5875, а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0868 га, для індивідуального садівництва, кадастровий номер :38:084:0217, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, яке належить на праві власності ОСОБА_15, на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_16 16 серпня 2012 року за реєстровим номером 2152, на загальну суму заборгованості 510 240,06 грн., що підлягає сплаті позивачеві з вартості предмета іпотеки, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно листа Державного агентства водних ресурсів України №3/393 від 28 лютого 2013 року СТ «Ветеран-3» розташоване на масиві садових товариств «Дніпро» на землях м. Вишгород. Згідно з Генеральним планом м. Вишгород, погодженим Дніпровським басейним управлінням водних ресурсів у січня 2009 року ширина прибережної захисної смуги Канівського водосховища складає 100 м, ширина смуги відведеного каналу Київської ГЕС 50 м.

Встановлено, що всі одинадцять спірних земельних ділянок знаходяться в безпосередній близькості до р. Дніпро, в акваторії Канівського водосховища, в межах 100-метрової прибережної захисної смуги на території СТ «Ветеран-3», в межах м. Вишгород.

Відповідно до ст. 186-1 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду підлягають погодженню з органами водного господарства. На час надання листа організації, що належать до сфери управління Держводагенства, не погоджували проекти землеустрою щодо передачі у приватну власність ділянок зі складу земель водного фонду в районі СТ «Ветеран-3».

Згідно листа ДПУДНДІПМ «Діпромісто» від 14 вересня 2016 року № 129дск та долученої до неї копії «Схеми планування обмежень та інженерної оцінки території» до генерального плану м. Вишгород, на час розробки вказаного генерального плану окремий комплексний проект землеустрою по визначенню меж прибережних захисних смуг водних обєктів не розроблявся, тому ДПУДНДІПМ «Діпромісто» в генеральному плані надані містобудівні пропозиції щодо подальшого визначення відстаней від водних поверхонь Канівського водосховища р. Дніпро у розмірі 100 м.

Відвідний канал Київської ГЕС знаходиться за межами міста, а тому пропозиції по встановленню меж прибережної захисної смуги каналу не надавались.

Вказаний відвідний (дренажний) канал Київської ГЕС як гідротехнічна споруда знаходиться на північ від автодороги Київ Десна на території Хотянівської сільської ради та обслуговується ПАТ «Укргідроенерго».

Землі, на яких він розташований, відповідно до виданого ПАТ «Укргідроенерго» філія «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №140222 від 10 жовтня 2012 року загальною площею 66,4282 га перебувають у постійному користуванні вказаного товариства для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами.

Згідно листа ПАТ «Укргідроенерго» від 25 липня 2016 року за №20/964 спірні земельні ділянки не межують з територією вищевказаного відвідного (дренажного) каналу Київської ГЕС.

Як вбачається з листа КДПГККГС «Київгеоінформатика» від 26 вересня 2016 року №01-01/997 земельні ділянки відповідачів повністю накладаються на землі водного фонду, а саме 100-метрову прибережну захисту смугу, встановлену згідно генерального плану м. Вишгород, який затверджено рішенням Вишгородської міської ради № 3/1 від 16 лютого 2011 року.

Відтак, з огляду на викладене, судом встановлено, що спірні земельні ділянки знаходяться безпосередньо в акваторії Канівського водосховища (р. Дніпро) у межах м. Вишгород і повністю накладаються на затверджену генеральним планом м. Вишгород 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища (р. Дніпро).

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до п. ґ ч. 3 ст. 83 ЗК України та п. д ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації (частина 3 статті 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями ч. 6-8 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам статей 59, 83, 84 ЗК України (правовий висновок ВСУ України в постанові від 22 квітня 2015 року в справі №6-52цс15).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах ВСУ від 20 квітня 2016 року в справі №6-3088цс15 та від 29 жовтня 2014 року в справі №6-155цс14.

Судом встановлено, що вказані земельні ділянки відповідачів повністю накладаються на прибережну захисну смугу.

Відтак з урахуванням вказаних вимог закону, фактичного розташування земельних ділянок та правових висновків ВСУ спірні земельні ділянки не можуть перебувати у приватній власності відповідачів, а тому рішення відповідача про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам слід визнати незаконним та скасувати.

Згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним у судовому порядку.

Відповідно до вимог п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку.

Відтак для захисту прав позивача в особі держави слід відновити становище, яке існувало до порушення і визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки відповідачів, які видані на підставі незаконного рішення.

Також суд зазначає, що в справі відсутні дані про освоювання відповідачами отриманих у власність земельних ділянок, а тому скасування державних актів про право власності на них не призведе до непропорційного втручання в їхні права на володіння майном, з метою захисту державних інтересів у сфері водоохоронної діяльності.

За таких обставин результат розгляду справи судом вказаного позову по суті не суперечить принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном (принцип пропорційності та рівноваги інтересів), закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З цих же підстав підлягає визнанню недійсним договір іпотеки №FIL.15987-ІД1, укладений 28 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПроКредит Банк», предметом якого є земельна ділянка, яка не може перебувати у приватній власності.

З огляду на викладені обставини справи, судом встановлення порушення прав позивача в особі держави, які підлягають захистові, а позов про це задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати п.п. 1-11 рішення Вишгородської міської ради Київської області від 27 червня 2012 року №12/34 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам».

Визнати недійсними державні акти про право власності на земельні ділянки:

-серії ЯМ №152716 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_11, з кадастровим номером :38:084:0209;

-серії ЯМ №152714 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_10, з кадастровим номером :38:084:0210;

-серії ЯМ №152713 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_13, з кадастровим номером :38:084:0214;

-серії ЯМ №152708 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_8, з кадастровим номером :38:084:0213;

-серії ЯМ №152711 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_7, з кадастровим номером :38:084:0218;

-серії ЯМ №152710 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_6, з кадастровим номером :38:084:0212;

-серії ЯМ №152707 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_5, з кадастровим номером :38:084:0211;

-серії ЯМ №152712 виданий 19 липня 2012 року на імя ОСОБА_4, з кадастровим номером :38:084:0216;

-серії ЯМ №152706 виданий 20 липня 2012 року на імя ОСОБА_3, з кадастровим номером :38:084:0215;

-серії ЯМ №152715 виданий 19 липня 2012 року на імя ОСОБА_2, з кадастровим номером :38:084:0207;

-серії ЯМ №152709 виданий 26 липня 2012 року на імя ОСОБА_1, з кадастровим номером :38:084:0217.

Визнати недійсним договір іпотеки №FIL.15987-ІД1, укладений 28 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПроКредит Банк».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя