Номер провадження: 22-ц/785/5879/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Артеменка І.А., Громіка Р.Д.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рiшення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідачів - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів, визнання договору удаваним, витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідачів - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів, визнання договору удаваним, витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року укладений з порушенням ч. 4 ст. 203 ЦПК України, грошові кошти позивачу за майно не сплачувались, майно нею покупцю не передавалось, та взагалі у ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на укладання правочину.

Позивач зазначила, що договір дарування від 25.09.2012 року є удаваним, так як укладений для приховання іншої угоди між сторонами, а саме забезпечення погашення позивачем боргів колишнього чоловіка позивача. Оскільки, як вказувала позивач, право власності відповідачів набуте незаконно та без відповідної правової підстави, ОСОБА_2 просить витребувати своє майно, та виселити ОСОБА_5

У звязку із вищевикладеним позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який в ході розгляду справи неодноразово уточнювала та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, підписаний від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4, посвідчений 25.09.2012 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 визнати недійсним, а саме удаваним договір дарування від 25.09.2012 року 5/100 частин вказаного житлового будинку витребувати на користь ОСОБА_2 спірний житловий будинок витребувати з незаконного володіння відповідачів речі, що знаходяться у спірному житловому будинку згідно переліку усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_5 з житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково, накладено арештна житловий будинок, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 25.09.2012 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4, від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_5, з іншої сторони, згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі № 1929. Предметом вказаного договору є 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7. Договір містить особистий підпис позивача ОСОБА_2 у графі «Продавець».

Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу, продаж 95/100 частин житлового будинку здійснено за 4065560,00 грн., які передані та отримані повністю до підписання цього договору.

Окрім того, 25.09.2012 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4, від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_5, з іншої сторони, згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі № 1930. Предметом вказаного договору є 5/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7. Згідно п. 2 Договору дарування, дарунок сторонами оцінено в 2 113 981,00 грн. Договір містить особистий підпис позивача ОСОБА_2 у графі «Дарувальник».

Положеннями ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ході розгляду справи представники позивача вказували, що грошові кошти ОСОБА_7 за майно не сплачувались, а майно нею не передавалось. Зазначені в п. 2 Договору купівлі-продажу положення, що «продаж 95/100 частин житлового будинку здійснено за 4 065 560,00 грн., які передані Покупцем та отримані Представником продавця повністю до підписання цього договору», позивач вважає такими, що не відповідають дійсності. Крім того, сторона позивача вказувала, що при укладанні договору не було волевиявлення позивача, оскільки, договір вона підписала на прохання колишнього чоловіка, а також покупець ОСОБА_4 не мала власного волевиявлення, так як не була присутня під час підписання договору.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 16.09.2015 року, судом отримано та досліджено належним чином посвідчені договори купівлі-продажу та дарування від 25.09.2012 року, а також документи, на підставі яких були укладені вказані договори /а.с. 65-109/.

Судом досліджено нотаріально посвідчену довіреність видану ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 від 21.09.2012 року, яка зареєстрована у реєстрі № 2164.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Таким чином, враховуючи наявність під час укладання договору купівлі-продажу від 25.09.2012 року чинної нотаріально посвідченої довіреності на представництво ОСОБА_5 інтересів ОСОБА_4, суд обгрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача в частині відсутності власного волевиявлення ОСОБА_4 на укладання договору, у зв'язку із особистою відсутністю під час підписання договору купівлі продажу 25.09.2012 року.

Угоди між сторонами були укладені 25.09.2012 року та посвідчені нотаріусом у відповідності до чинного законодавства. Після укладення договорів, позивач продовжувала проживати у спірному житловому будинку до червня 2015 року, коли відповідачі вселилися в нього, та позивачу було запропоновано звільнити приміщення будинку. Тобто умови договору були виконані та будинок перейшов до власника. Суд правильно оцінив наведені стороною відповідачів в письмових запереченнях причини не вселення у будинок з 2012 року по 2015 рік, оскільки вважав їх обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Судом правильно оцінено пояснення нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 щодо наявності у договорі купівлі-продажу технічної помилки стосовно зазначення, що «кошти передані Покупцем та отримані Представником». Наявність вказаної технічної помилки у договорі не впливає на дійсність договору, та не спростовує того факту, що саме продавець повністю до підписання договору отримала обумовлену суму коштів, що підтверджується особистим підписом позивача ОСОБА_2 в договорі від 25.09.2012 року у графі «Продавець».

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, що перевірено нотаріусом, уклала договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року. Оскільки, ОСОБА_2 особисто підписала вказаний договір та в ході розгляду справи представники сторони позивача даної обставини, а саме факту підписання позивачем договору, не оспорювали. На виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача у ході розгляду справи не заявлялися клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою спростування підписання договору саме ОСОБА_2, а також не надано жодних належних доказів на підтвердження заперечення факту вчинення правочину, окрім власних пояснень, викладених у позовній заяві.

Абзацом 1 п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року розяснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо.

Звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

З урахуванням вказаного, суд правильно дійшов до висновку про відсутність підстав вважати недійсним договір купівлі-продажу від 25.09.2012 року, оскільки, оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, передбаченим Главою 16 ЦК України.

Правильною є позиція суду стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 25.09.2012 року удаваним.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Враховуючи вказані вище розяснення Постанови Пленуму, а саме, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, можна зробити висновок, що у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто, волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі.

В ході розгляду справи сторона відповідача пояснювала, що при укладенні договорів купівлі-продажу та договору дарування від 25.09.2012 року ОСОБА_4 мала намір отримати у власність житловий будинок за адресою м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, однак, у звязку із тим, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не перебувала у власності позивача, а лише на праві користування, задля зменшення суми вартості загального майна, сторонами було вирішено оформити відчуження будинку договором купівлі-продажу 95/100 частин будинку та договором дарування 5/100 частин будинку.

Судом встановлена наявність у сторони відповідача наміру на створення тих правових наслідків, які задекларовані у правочині, а саме у договорі дарування. При цьому, судом напроти не встановлено спільного мотиву ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5, на вчинення удаваного правочину під час укладення договору дарування від 25.09.2012 року, що таким чином не дає підстав суду вважати удаваним договір дарування.

Стосовно доводів позивача про удаваність договору дарування, суд правильно визначив, що позивачем всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх пояснень в даній частині, а саме щодо наявності правовідносин між ОСОБА_5 та колишнім чоловіком позивача.

Вимога позивача про визнання договору дарування удаваним свідчить про визнання позивачем факту існування між сторонами домовленості про відчуження спірного домоволодіння.

Отже, судом встановлено, що законним власником житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7 є відповідач ОСОБА_4

Враховуючи викладене, суд обгрунтовано вважав, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, та визнання удаваним договору дарування не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про витребування житлового будинку та речей, що в ньому находяться, згідно переліку, суд обгрунтовано виходив з наступного.

Як на підставу обґрунтування своїх позовних вимог у цій частині позивач посилається на положення ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Окрім того, посилається на положення ст. 388 ЦК України, положеннями якої передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Враховуючи, що судом встановлено законність набуття права власності ОСОБА_4 на житловий будинок, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Космодемянської Зої, буд. 1а/7, суд правильно дійшов висновку, що посилання позивача у цій частині на положення ст.ст. 388, 1212 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, та взагалі не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами по даній справі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне зясування судом обставин укладення спірного договору всупереч волевиявлення сторін, дії сторін даного правочину без законних повноважень, упередженість висновків суду в оцінці доказів, неправильну оцінку судом правовідносин спірного правочину, порушення принципу законності, рівності сторін, забезпечення доведеності вини, змаганності, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: І.А. Артеменко

ОСОБА_8