У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна, відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат) (далі - договір), у п. 4.3 якого передбачено його обов'язок сплачувати на користь відповідачки аліменти на утримання спільних дітей, загальною сумою не менше 24 300 грн на місяць. Пунктом 5.5 вказаного договору також передбачено право ОСОБА_4 звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису у разі невиконання ним фінансових зобов'язань. 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення з нього на невиплачені у строк аліменти у розмірі 318 330 грн, з яких: основний борг у розмірі 145 800 грн та неустойка у розмірі 172 530 грн.

Позивач зазначав про те, що сума за виконавчим написом нотаріуса не є безспірною, оскільки ним частково виконано прострочене зобов'язання. Також посилався на порушення порядку обчислення пені, а, отже, і на правильність визначеної суми заборгованості.

Вважав, що причиною виникнення заборгованості є дії відповідачки, яка ухилялася від прийняття виконання зобов'язання. Зазначав про наявність між сторонами судового спору щодо зменшення розміру аліментів.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати вищевказаний виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 20 жовтня 2014 року таким, що не підлягає виконанню.

РішеннямОболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріальногоокругу Мазарчук Н.В., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 невиплачених в строк аліментів на користь його дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно з договором у розмірі 318 330 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування висновків суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 20 жовтня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 неустойки в сумі 172 530 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при визначенні у виконавчому написі розміру неустойки, були допущені помилки її обчислення, що вплинуло як на загальний результат, так і на безспірність суми до стягнення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що безспірність заборгованості позивача за вищевказаним договором підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса. Проте, згідно з умовами укладеного між сторонами договору та вимогами ст. 189 СК України, з посиланням на норми якої було укладено зазначений договір, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не передбачено. У частині звернення стягнення на невиплачені у строк аліменти виконавчий напис відповідає вимогам закону та умовам, укладеного між сторонами договору.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліментів та додаткових витрат).

У п. 4.3 договору передбачено обов'язок ОСОБА_3 сплачувати на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання спільних дітей, загальною сумою не менше 24 300 грн на місяць.

Пунктом 5.5 вказаногодоговору передбачено право ОСОБА_4 звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису у разі невиконання ОСОБА_3 фінансових зобов'язань.

20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення з ОСОБА_3 на невиплачені у строк аліменти у розмірі 318 330 грн, з яких: основний борг у розмірі 145 800 грн та неустойка у розмірі 172 530 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов, не виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості, спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 4 березня 2015 року № 6-27цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Судом установлено, що з вересня 2014 року між сторонами у суді існував спір щодо розміру заборгованості, а саме щодо перерахунку розміру аліментів, що підтверджується, у тому числі, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 2 вересня 2014 року. Крім того, 6 жовтня 2014 року ОСОБА_3 було перераховано на користь відповідачки 3 тис. грн у рахунок сплати аліментів.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд при новому розгляді справи, належним чином не дослідив, чи є безспірною заборгованість боржника та не звернув увагу на те, що позивачем було частково виконано взяті на себе зобов'язання за укладеним між сторонами договором.

Апеляційний суд не врахував й таке.

Згідно з ч. 2 ст. 189 СК України у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Судом установлено, що у абз. 4 п. 4.3. укладеного між сторонами договору сторони домовились, що у разі затримки сплати аліментів та додаткових витрат позивач зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до положень ст. 196 СК України.

Також судом установлено, що п. 5.5. договору передбачено відповідальність позивача за невиконання взятих на себе фінансових зобов'язань за цим договором, а саме право відповідачки для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив, чи наявні підстави для стягнення з позивача неустойки, у разі якщо така умова передбачена сторонами у вищевказаному договорі.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, чи підлягає застосуванню у даних правовідносинах ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик