УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області до ОСОБА_3, Управління державної міграційної служби в Запорізькій області, третя особа - комунальне підприємство «Дім» Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстрації та розірвання договору, виселення за касаційною скаргою Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 2 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Степногірська селищна рада Василівського району Запорізької області звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що гуртожиток «Сучасник», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Степногірської селищної ради. 28 грудня 2002 року у кімнаті № 52 гуртожитку безпідставно був зареєстрований ОСОБА_3 Відповідач неодноразово звертався до селищної ради з приводу переоформлення особового рахунку з колишнього наймача на нього, проте йому було відмовлено. Житлові приміщення у вказаному гуртожитку підлягають приватизації відповідно до рішення № 8 ХХУП сесії селищної ради від 15 листопада 2012 року та рішення № 16 ХХХІ сесії селищної ради від 28 березня 2013 року. Після початку процесу приватизації у 2013-2014 роках відповідач звертався до селищної ради, проте у зв'язку з ненаданням належних документів йому було відмовлено в приватизації вказаного житлового приміщення. Позивач також зазначив, що з часу реєстрації місця проживання у гуртожитку відповідач жодного дня не проживав у вказаній кімнаті, кімната знаходиться у стадії незакінченого ремонту. Електроенергією відповідач у кімнаті не користується з 2002 року по 2015 рік, споживання дорівнює нулю. Послугами водопостачання та водовідведення відповідач також не користується, сплачує лише комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Під час проведення перевірок 29 грудня 2014 року та 1 квітня 2015 року було встановлено, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні понад 6 місяців, 5-6 років взагалі в спірній кімнаті не з'являється, за кімнатою взагалі не наглядає. На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців без поважних причин; зобов'язати Управління державної міграційної служби в Запорізькій області зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою; розірвати договір № 809 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (найму житлового приміщення), укладеного 9 січня 2013 року між відповідачем та КП «Дім» Степногірської селищної ради у зв'язку з наданням неправдивої інформації під час укладання цього договору, а саме: підробленого ордеру на вселення в житлове приміщення, з виселенням відповідача з вказаного житла, без надання іншого житла, в порядку ст. 826 ЦК України.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Степногірська селищна рада Василівського району Запорізької області просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виходив із того, що положення ст.ст. 71-72 ЖК УРСР не поширюється на правовідносини, які виникають при користуванні гуртожитками.

Апеляційний суд, залишаючи рішення без змін, виходив з того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 понад встановлений законом строк не проживає в гуртожитку без поважних причин. Також суди виходили із того, що ОСОБА_3 не підпадає під коло осіб, які містяться у Примірному положенні про гуртожитки, які можуть бути виселені з гуртожитку.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що гуртожиток «Сучасник» перебуває у комунальній власності Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області.

На підтвердження правомірності вселення у кімнату АДРЕСА_1, позивачем надано копію ордера № 332 (а), у якому зазначено, що він був виданий ОСОБА_3 на кімнату АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Степногірської селищної ради № 335 від 28 січня 2002 року на склад сім'ї з 1 чоловіка. Ордер за підписом Степногірського селищного голови датований 10 лютого 2002 року, на копії ордера видно печатку Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області (а.с. 17).

Доказів недійсності вказаного ордеру чи факту підроблення зазначеного документу суду не надано, відтак правильними є висновки судів про те, що відповідач вселився у спірне житлове приміщення на відповідній правовій підставі.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст.71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно із актом (а.с. 21) від 1 квітня 2015 року комісія КП «Дім» за участю мешканців гуртожитку склали акт про те, що ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1 останні 6 місяців не проживає, з сусідами не зустрічався з моменту реєстрації у спірній кімнаті.

Акт аналогічного змісту, із зазначенням не проживання відповідача протягом 5-6 років зі слів сусідів, був складений комісією КП «Дім» 29 грудня 2014 року.

Відповідно до довідки КП «Дім» за період з 2002 по 2015 роки відповідач фактично не користувався електроенергією, споживання електроенергії за цей період дорівнює «0», покази лічильника лишилися незмінними на тому ж рівні (а.с. 23)_.

З акта (а.с. 150) КП «Дім» вбачається, що кімната 52 була відключена від енергопостачання з 2005 року.

Відповідно до довідки КП «Облводоканал» ЗОР Степногірського експлуатаційного цеху водозабезпечення і водовідведення, відповідач за період з 1 лютого 2007 року за вказаною вище адресою послугами водопостачання та водовідведення не користувався.

Суди вказані докази належним чином не дослідили та вважали, що не проживання відповідача у спірній кімнаті понад 6 місяців не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування гуртожитком.

Крім того, суди застосували положення ст. 132 ЖК УРСР, що регулює виселення з гуртожитку без наданням іншого житла у разі звільнення з роботи за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

При цьому, суди не звернули уваги на те, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення є різними способами захисту житлових прав та не можуть бути застосовані одночасно, та не уточнили підставу позову (ст. 11 ЦПК України).

Так, у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам і доводам сторін, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, однак, відновивши право користування позивача жилим приміщенням та його реєстрацію у кімнаті АДРЕСА_1

Оскільки допущені судом першої інстанції порушення не були усунені апеляційним судом, що призвело до неправильного вирішення спору, ухвалені судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 2 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана