Справа № 515/140/15-ц
Провадження № 4-с/515/3407/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сивоконь Т.І.

за участю секретаря Комерзан Л.І.

заявника ОСОБА_1

державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області скаргу ОСОБА_1 на протиправну бездіяльність посадових осіб виконавчої служби та постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на протиправну бездіяльність посадових осіб виконавчої служби Татарбунарського районного відділу ДВС щодо відмови у відкритті виконавчого провадження, посилаючись на наступні обставини.

Рішенням від 01.06.2016 року по справі 22-ц/785/4233/16 апеляційний суд Одеської області визнав протиправним, скасував рішення Лиманської сільської ради за №531-VІ від 12.07.2013 року та зобовязав Лиманську сільську раду розглянути питання про надання безоплатно у власність ОСОБА_1 земельних ділянок (кадастрові номери № 52 та № 09) площею по 0,02 га кожна, а всього 0,04 га, для індивідуального дачного будівництва, які розташовані на території Лиманської сільської ради в курортній зоні "Катранка" в дачному кооперативі «Золокари». Крім того, з Лиманської сільської ради на користь ОСОБА_1А стягнуто судовий збір у розмірі 510 грн.56 коп.

Враховуючи, що до теперішнього часу рішення у добровільному порядку не виконано, ОСОБА_1 звернувся до Татарбунарського районного суду, який видав йому у встановленому законом порядку відповідні виконавчі листи.

Постановою державного виконавця Татарбунарського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01.09.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом щодо зобовязання Лиманської сільської ради надати йому у власність земельну ділянку, на підставі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме через відсутність ідентифікаційного коду субєкта господарської діяльності боржника для юридичних осіб (копія на а.с.16). Проте, відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження. Оскаржувану постанову державним виконавцем винесено 01 вересня поточного року, а відправлено заявнику, всупереч вимогам ч.2 ст.26 Закону "Про виконавче провадження", не наступного дня, а тільки 07.09.2016 року. Протиправна бездіяльність зазначеного органу ДВС є тривалим порушенням, продовжується й на цей час та позбавляє його можливості примусового виконання судового рішення з метою захисту порушених прав. Посилаючись на поважність причин пропуску строку на звернення з даною скаргою, просив поновити його.

ОСОБА_1, звертаючись до суду зі скаргою, та, вважаючи оскаржувану постанову такою, що порушує його права та законні інтереси, просив визнати протиправною бездіяльність зазначеного відділу ДВС у звязку із ухиленням від виконання вимог законодавства щодо виконання судового рішення та приписів Закону «Про виконавче провадження», скасувати постанову державного виконавця від 01.09.2016 року та зобовязати відділ державної виконавчої служби вирішити питання про прийняття до виконання та відкриття виконавчого провадження за зазначеним виконавчим документом.

ОСОБА_1, який належним чином повідомлявся про розгляд його скарги, у судове засідання не зявився, надіслав додаткові пояснення з приводу пропуску процесуального строку на звернення зі скаргою, не заперечував проти розгляду справи за наявними у справі матеріалами без його участі.

Державний виконавець Абрамович Л.О. у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу на підставі наявних матеріалів без її участі у зв'язку з неможливістю її явки, підримавши всі аргументи і доводи, викладені у запереченнях на скаргу.

Вказані заперечення були надані до суду начальником Татарбунарського районного відділу ДВС ОСОБА_3, в яких зазначена посадова особа просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1, посилаючись на те, що 01.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №515/140/15-ц про зобовязання Лиманської сільської ради надати ОСОБА_1 у власність земельну ділянку - на підставі п.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачені вимоги до виконавчих документів, що подаються на примусове виконання до органів державної виконавчої служби, так у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб), ідентифікаційний код субєкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню. Відповідно до п.3.3 ч.3 Інструкції з примусового виконання рішень, відсутність коду за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.

Дослідивши матеріали справи, матеріали, долучені до скарги, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на території України.

Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обовязковість рішень суду.

За змістом ч.ч.1-3 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи у суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Отже, обовязковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в державі режиму верховенства права.

Судове рішення від 01.06.2016 року, яке набрало чинності і є остаточним, залишається невиконаним, що порушує права і законні інтереси ОСОБА_1

У відповідності до п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові за наявності) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за наявності (для фізичних осіб-платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Отже, зазначеною нормою Закону передбачено, які відомості зазначаються, а не повинні бути зазначені у виконавчому документі обов'язково.

Крім того, у п.3 ч.1 ст.18 згаданого Закону визначено, що індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за наявності, а також інші дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зазначаються у виконавчому документі, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ.

Заперечуючи проти скарги, начальник відділу державної виконавчої служби, посилаючись на ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.) зазначала, що у виконавчому документі, який подається на примусове виконання до органів державної виконавчої служби, повинно бути зазначено ідентифікаційний код субєкта, господарської діяльності стягувача та боржника.

Але таке тлумачення приведеної норми Закону не є вірним, воно є суб'єктивною думкою начальника відділу державної виконавчої служби, та стало підставою для прийняття незаконних рішень, зокрема, постановленням державним виконавцем Абрамович Л.О. оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження лише на підставі того, що у виконавчому документі не було зазначено ідентифікаційний код субєкта господарської діяльності боржника - Лиманської сільської ради Татарбунарського району.

Однак, такі відомості не були відомі апеляційному суду Одеської області, який виніс рішення, на підставі якого видано виконавчий документ і у виконанні якого було відмовлено зазначеним державним виконавцем.

Суд вважає, що відсутність у виконавчому документі посилання на ідентифікаційний код боржника не була і не могла бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

В даному випадку державний виконавець не позбавлена можливості на звернення з відповідним запитом до суду, на території юрисдикції якого розташований відділ ДВС, про надання зазначеного коду, або самостійного звернення до ЄДРПОУ, доступ до якого має відділ виконавчої служби.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04. 1999 р.), примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 11 зазначеного Закону передбачено обов'язки і права державних виконавців. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Він, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Проте, державний виконавець Абрамович Л.О. не виконала ці вимоги Закону, що явилось результатом прийняття незаконного рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження.

За впевненістю суду, виконавче провадження за виконавчим листом 515/140/15-ц, виданим 25.07.2016 року апеляційним судом Одеської області, має бути відкрито, для цього вбачаються законні підстави, а тому постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження (ВП № 52083761) від 01.09.2016 року підлягає скасуванню.

У своїх запереченнях начальник відділу ДВС посилалась на п.3.3 ч.3 Інструкції з примусового виконання рішень, згідно якого, відсутність коду за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.

Проте, зазначена Інструкція є підзаконним актом, який за субординацією нормативних актів перебуває на нижчому ступені від Закону "Про виконавче провадження".

Як встановлено судом, оскаржувану постанову державним виконавцем винесено 01 вересня поточного року, що вбачається з її копії (а.с.16).

В обґрунтування доводів щодо пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою відділом ДВС надано поштове повідомлення про вручення заявнику копії оскаржуваної постанови (а.с.17).

Але поштове повідомлення не містить підпису особи, що її отримала, в ньому лише записано що 13.09.2016 року поштове відправлення отримано ОСОБА_1 та вказано його прізвище.

Заявник у своїх поясненнях зазначив, що мешкає та зареєстрований у м.Одеса, на час розгляду цивільної справи він був зареєстрований у м.Ізмаїл. 13 вересня поточного року він не перебував у м.Ізмаїл, оскільки там не мешкає, а отже немає реальної можливості терміново отримувати поштову кореспонденцію, яка йому надсилається до м.Ізмаїл. Фактично він отримав копію оскаржуваної постанови у м.Ізмаїл 25.09.2016 року.

У суду відсутні підстави сумніватися у правдивості свідчень заявника.

Відповідно до ч.2 ст.385 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Суд вважає, що строк звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця заявником пропущено з поважної причини. А тому його має бути поновлено.

Оскільки заявником оскаржуються конкретні дії та рішення державного виконавця, тому судом не досліджувалась діяльність всього відділу ДВС, а лише дії державного виконавця Абрамович Л.О. у зв'язку з ухваленням оскаржуваної постанови, тому судове рішення має стосуватись дій саме зазначеної посадової особи, а не взагалі відділу, в якому вона працює.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.ст.11, 19, 23, 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), постановою № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ст.ст.58-60, 208-210, 213, 383, 386, 387 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання зазначеної скарги.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 щодо відмови у відкритті виконавчого провадження.

Скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (ВП №52083761), винесену 01 вересня 2016 року державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4, за виконавчим листом у справі № 515/140/15-ц, виданим 25 липня 2016 року апеляційним судом Одеської області.

Зобовязати державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 515/140/15-ц, виданим 25 липня 2016 року апеляційним судом Одеської області.

Ухвалу суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом пяти днів з дня її оголошення, а особами, без участі яких було оголошено ухвалу - протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Сивоконь