У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обєднання «Агентство Рівнеінформ», ОСОБА_2, ОСОБА_3, Рівненського тижневика «Льонокомбінат» про захист честі і гідності, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського обєднання «Агентство Рівнеінформ», ОСОБА_2, ОСОБА_3, Рівненського тижневика «Льонокомбінат» про захист честі і гідності, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки суд неправильно встановив фактичні обставини справи, дав їм неправильну юридичну оцінку, внаслідок чого висновки суду не відповідають дійсності і ґрунтуються на домислах та припущеннях, такі висновки є суперечливими і взаємовиключними.

Вказує, що неодноразовими публікаціями на веб-сайті «ВСЕ» та Рівненському тижневику «Льонокомбінат» стверджується факт порушення його честі та гідності, внаслідок опублікування відповідачами неправдивої, образливої та наклепницької інформації щодо нього.

Судом не враховано, що обвинувачення наведені в ЗМІ не є оціночними судженнями, оскільки з боку відповідачів мали місце не «гостра та сильна громадська критика», а відверті цинічні образи, наклепи та безпідставні звинувачення у вчиненні злочинів.

Вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та не досліджено докази, які підтверджують недостовірність публікацій,Ю зроблених відповідачами.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу Кривошеєв вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено факт поширення відповідачами негативної, неправдивої інформації, що порочить його честь та гідність в засобах масової інформації, оскільки поширена щодо нього інформація містить відомості щодо інших осіб, така інформація є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. При цьому також правильно врахував, що позивач, як суддя, є публічною особою, повинен зважати і на критичні висловлення.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги проте, що висловлювання відповідача є звинувачення, що має негативний характер не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права і спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 297 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на у відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, і вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному (житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції 28 липня, 02 серпня, 10 вересня, 19 вересня, 30 вересня, 16 жовтня 2013 року, 01 квітня 2014 року, 25 січня , 05 травня 2015 року на веб-сайті «ВСЕ» опубліковані статті, де міститься інформація про позивача. 04 квітня 2014 року інформація аналогічного змісту опублікована у Рівненському тижневику «Льонокомбінат»

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 17 Закону України від 23 вересня 1997 року № 540/97-ВР (зі змінами) "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" передбачено, що журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку.

Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу.

Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (див. рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom" від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (див. рішення у справі "Газета "Україна-Центр" проти України" заява від 15 липня 2010 року № 16695/04, остаточне 15 жовтня 2010 року).

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що не є предметом судового захисту висловлювання відповідачів, які звучать як критика дій позивача під час його роботи на посаді судді, оскільки такі відомості не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані та такі що мають стверджувальний характер.

Тобто, інформація, яку просить спростувати позивач, за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражає суб'єктивну думку відповідачів та спростуванню не підлягає.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про те, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання відповідачів мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

З публікацій в засобах масової інформації вбачається, що відповідачі навели особисті думки щодо результатів розгляду справ суддею Тимощуком О.Я. та можливий його вплив під час розгляду справ стороною по справі яких був його батько, при цьому вони скористалися конституційним правом на свободу думки і слова.

Також суд першої інстанції правильно встановив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості, при цьому, суд враховував положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_4 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_5 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Оскільки ОСОБА_1 є суддею Рівненського міського суду Рівненської області, то судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що «суддя» є публічною особою, а тому журналісти мають дещо ширші права на розповсюдження інформації про таких осіб.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини" Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Тому, при ухваленні рішення, суд першої інстанції правильно врахував практику Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі "Бодрожич та Вуіїн проти Сербії" вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів стосовно публікацій в засобах масової інформації щодо позивача, тому додаткового аналізу колегією суддів апеляційного суду не потребують.

Будь-яких інших доказів про те, що відповідачами принижено честь, гідність чи ділову репутацію позивача, останнім не надано, а судом таких доказів не здобуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307,308,313-315ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: