Справа № 152/1047/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 грудня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановив:

19.07.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якому просить стягнути з відповідача 86275 грн. боргу за договором позики, укладеним між ним та відповідачем 19.07.2013 року; 7736,38 грн., що становить три проценти річних за прострочення виконання; сплачений при зверненні в суд судовий збір.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.07.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав у нього грошові кошти в борг в сумі 3500 доларів США для купівлі автомобіля мікроавтобуса «Рута СПГ СПВ 17».

Позика була укладена в простій письмовій формі у вигляді розписки, яку відповідач написав власноручно.

У розписці він та відповідач погодили, що останній повертатиме йому борг рівними платежами по 500 доларів США щомісячно до 5-го числа кожного місяця, наступного за звітним.

Строк повернення боргу сплив у лютому 2014 року.

Однак, відповідач боргу не повернув, зустрічей з ним уникає, по телефону не спілкується, з чого він зрозумів, що добровільно відповідач борг повернути не має наміру, тому він змушений звернутися з означеним позовом до суду.

Крім того, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, відповідач внаслідок прострочення грошового зобовязання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Вважає, що відповідач, крім боргу в сумі 3500 доларів США повинен сплатити йому 313,85 доларів США як 3% річних, починаючи з 20.07.2013 року.

Загальна сума грошових коштів, що підлягають поверненню відповідачем, становить 3818,85 доларів США.

Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, тому сума, яка підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБ України.

На час подачі позову офіційний курс гривні по відношенню до долара США становить 24,65 грн. за 1 долар США, тому сума коштів, що підлягають поверненню, становить 86275 грн., що еквівалентно 3500 доларам США.

3% річних, що становлять 313,85 доларів США в перерахунку на гривню становить 7736,38 грн.

Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 94011,30 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності від 02.08.2016 року, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, що в ньому зазначені.

Також просили стягнути з відповідача на користь позивача понесені при зверненні в суд судові витрати по сплаті судового збору.

Суду пояснили, що 19.07.2013 року відповідач позичив у позивача в борг 3500 доларів США на ремонт чи придбання автомобіля та зобовязувався погашати борг рівними частинами по 500 доларів США до 5 числа кожного місяця до повного погашення, тобто протягом семи місяців. На підтвердження позики відповідач надав позивачеві власноручно написану боргову розписку. Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини позики, які регулюються нормами параграфу 1 Глави 71 ЦК України щодо позики. Відповідач борг в сумі 3500 доларів США не повернув у строки, що були визначені борговою розпискою, у звязку із чим, через невиконання грошового зобовязання, відповідно до ст.625 ЦК України, повинен сплатити 3% річних від простроченої суми, що складає 313,85 доларів США, згідно з поданим до суду розрахунком. Враховуючи, що грошовою одиницею України є гривня, просять стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 3500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту станом на час звернення з позовом до суду становить 86275 грн., а також 313,85 доларів США як 3% річних від простроченої суми, що в еквіваленті на національну валюту становить 7736,38 грн., а також судові витрати, згідно з квитанцією.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема на суму 2000 доларів США. Суду пояснив, що він дійсно отримав у позику в позивача грошові кошти в сумі 3500 доларів на ремонт автомобіля, проте частину боргу в сумі 1500 доларів США він повернув, хоча документів на підтвердження цього не має, так як кошти позивачеві передавав через свого знайомого. Так як про проценти в борговій розписці не вказано, то заперечує щодо стягнення з нього 3% річних. Так як автомобіль, на ремонт якого він витратив позичені у позивача кошти, згорів у лютому 2014 року, то він не має змоги на теперішній час використовувати його для роботи, тому не може повернути борг однією сумою, тільки частинами і тільки в сумі 2000 доларів США в еквіваленті на національну валюту.

Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку договору позики грошей в сумі 3500 доларів США, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 19.07.2013 року 3500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 15.07.2016 року (на час звернення до суду з позовом) складає 86275 грн., із зобовязанням повернути борг частинами по 500 доларів США щомісяця, до 5 числа кожного місяця, тобто протягом семи місяців, а саме: до 19 лютого 2014 року.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 позики на суму 3500 доларів США підтверджується борговим документом розпискою від 19.07.2013 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача означеної суми грошових коштів, які зобовязується повертати рівними частинами по 500 доларів США щомісяця до 5 числа кожного місяця, тобто повернення коштів повинно відбутися не пізніше 19.02.2014 року (а.с.39).

Факт написання розписки та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем ОСОБА_2, оскільки останній в судовому засіданні не заперечував того, що отримав у позивача в борг грошові кошти, зазначені в борговій розписці, з метою ремонту свого автомобіля «Рута СПГ СПВ 17».

Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_2 та надана позивачеві ОСОБА_3, відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.

Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошей в кількості 3500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом складає 86275 грн., та волевиявлення позикодавця і боржника сплатити позивачеві 3500 доларів США, а також зобовязання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу слід здійснити рівними частинами шляхом сплати щомісячно по 500 доларів США до 5 числа кожного місяця, тобто протягом семи місяців до 19.02.2014 року.

Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав кошти в борг від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача ОСОБА_3, то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобовязання відповідача перед позивачем за договором позики.

До даного часу відповідач суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, частково визнається відповідачем сума боргу, а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ розписка, до теперішнього часу знаходиться у позивача та не повернутий останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг за договором позики.

Відповідач ОСОБА_2, не заперечуючи факту отримання в борг від позивача 19.07.2013 року грошових коштів в сумі 3500 доларів США, разом з тим заперечує наявність боргу в сумі 3500 доларів США, зсилаючись на те, що через свого та позивача спільного знайомого чоловіка передавав позивачеві у рахунок погашення боргу 1500 доларів США.

При цьому, суд констатує той факт, що відповідач ОСОБА_2 не довів факту повернення позивачеві частини боргу в сумі 1500 доларів США. Всі ці ствердження відповідача, на думку суду, базуються на припущеннях, так як докази в їх підтвердження суду не надані.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Проте, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту погашення боргу перед позивачем в сумі 1500 доларів США.

Так, відповідачем не повідомлено суду про особу, через яку передавалися ним кошти позивачеві в рахунок погашення боргу, не повідомлено про дату передавання коштів, не представлено відповідних письмових документів про повернення коштів на вказану суму, тоді як позивачем категорично заперечується факт передавання йому будь-ким коштів в сумі 1500 доларів США від імені ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу. До того ж, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, обовязок доказування покладається на сторони.

Навпаки, судом встановлено, що боргова розписка знаходиться у позивача, що підтверджує факт наявності боргу відповідача перед позивачем на суму, зазначену в ній.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобовязань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір є обовязковим для виконання (ст.629 ЦК України).

Оскільки факт повернення боргу відповідачем позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобовязання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобовязання перед останнім на суму 3500 доларів США.

Тому, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 сума боргу 3500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 15.07.2016 року (на час звернення до суду з позовом) (а.с.10) складає 86275 грн., за договором позики, укладеним між відповідачем та позивачем, оскільки, відповідно до вимог ст.533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

До того ж, ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, а, відповідно, до вимог ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Крім того, суд вважає, що відповідно до вимог ст.ст.625, 1050 ЦК України, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 313,85 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 15.07.2016 року (на час звернення з позовом до суду), становить 7736,38 грн., відповідно до розрахунку, поданого позивачем (а.с.9), оскільки в договорі позики, що викладений у формі письмової розписки від 19.07.2013 року, не вказано про розмір процентів, які відповідач повинен сплатити на користь позивача за користування позикою, тому, суд вважає, що слід виходити із загальної норми, встановленої вказаними вище нормами ЦК України.

До вказаного переконання суд прийшов, виходячи з правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15.

Частиною 1 ст.79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, повязані із сплатою судового збору в сумі 940, 11 грн. (а.с.1).

Отже, виходячи з аналізу досліджених судом доказів та аналізу законодавства, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 192, 202, 207, 218, 525, 526, 527, 610, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3500 доларів США в рахунок боргу за договором позики від 19.07.2013 року, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 15.07.2016 року (на час звернення до суду з позовом) складає 86275 (вісімдесят шість тисяч двісті сімдесят пять) гривень та 313,85 доларів США в рахунок 3% річних від простроченої суми, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 15.07.2016 року (на час звернення до суду з позовом) складає 7736 (сім тисяч сімсот тридцять шість) гривень 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 940 (девятсот сорок) гривень 11 копійок.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: