АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2239/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3317/16Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко -Луценко С.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Лобова О.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до виконавчого комітету Миргородської міської ради, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області про визнання права спільної сумісної власності подружжя на самочинно збудований садибний житловий будинок,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом та просили визнати за ними право спільної сумісної власності на самочинно збудований садибний (індивідуальний) житловий будинок №115/2 по вул. Личанській в м. Миргороді, що складається з житлового будинку (літ. А-1) з прибудовою (літ. А-11) і тамбуром (літ. А) загальною площею 78,0 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м., сараю (літ.В), вбиральні (літ. Г), погребу (літ. Д), сараю ( літ. Е), воріт з хвірткою №1, огорожі №2, огорожі №3, колодязю №4, свердловини №5, ями вигрібної №6, вимощення та газопроводу, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер :50:044:0050, площею 1000 кв.м., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що з 1994 року вони перебувають в зареєстрованому шлюбі. 02 листопада 2000 року ОСОБА_2 було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок житловою площею 23,5 кв.м на земельній ділянці 1683 кв.м., де знаходиться сарай «В», вбиральна «Г», погріб «Д», газопровід по вул. Личанській 115/2 в м. Миргороді.

Вказували, що протягом 2001-2010 року здійснили самочинну прибудову до вказаного будинку, внаслідок чого його площа збільшилась до 78, 0 кв.м.

Після здійснених добудов вони звернулися до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області з приводу введення добудованого житлового приміщення в експлуатацію, в чому їм було відмовлено.

Вважають, що оскільки житловий будинок придбано в період коли вони перебували в шлюбі, то він є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просили скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 1994 року (а.с.9).

02 листопада 2000 року позивач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок житловою площею 23,5 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 1683 кв.м. по вул. Личанській, 115/2 у м. Миргороді, де знаходиться сарай «В», вбиральня «Г», погріб «Д», а також газопровід (а.с.10).

28 вересня 2002 року за договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_2 придбав земельну ділянку 1000 кв.м. розташовану в м. Миргороді по вул. Личанській 115/2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства (а.с.11).

При складенні технічного паспорту на садибний житловий будинок встановлено, що загальна площа земельної ділянки складає 1957 кв.м., а також, що було добудовано житлову прибудову «А-11» тамбур «а», сарай «Е» (а.с.18-22).

Позивачами подано звіт про проведення технічного обстеження житлового будинку в м. Миргороді по вул.. Личанській 115/2. За результатами проведеного технічного обстеження житлового будинку встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.23-32).

Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області повернуто на доопрацювання ОСОБА_2 декларацію про готовність самочинно збудованого обєкта за адресою: м. Миргород, вул. Личанська 115/2 до експлуатації, оскільки серед іншого відсутні дані про кількість поверхів, матеріал стін та не заповнена таблиця «Кількість квартир у житловому будинку та їх площа», кожна сторінка декларації не підписана замовником. Також розяснено позивачеві, що відповідно до п. 20 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник повторно може звернутися до Департаменту для реєстрації декларації (а.с.56).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області питання про введення в експлуатацію самочинно побудованого нерухомого майна не вирішувалось, а тому відсутні підстави вважати, що право позивачів на оформлення права власності на спірне майно було порушено. Окрім того, місцевий суд виходив з того, що позивачами не доведено перебування у їх власності земельної ділянки площею 0,1957 га, на якій розташовано спірне нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Позивачами ставиться питання про визнання будинку, до складу якого входить самочинно збудовані житлова прибудова і тамбур, спільною сумісною власністю подружжя. Позивачами у суді першої інстанції не заперечувалось, що житлова прибудова «А-11», тамбур «а», сарай «Е» є самочинним будівництвом, а належна проектна документація на проведення відповідних робіт не отримувалась.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Таким чином, житлова прибудова «А-11», тамбур «а», сарай «Е» не є обєктами права власності, а тому вимоги подружжя не підлягають задоволенню, про що вірно вказав місцевий суд.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 при розгляді справ даної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Відповідно до ст.10 ЗУ «Про архітектурну діяльність» державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю).

ОСОБА_2 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області подавалася Декларація про готовність обєкта до експлуатації, яка була повернута йому у звязку із неналежним її оформленням. Однак, ОСОБА_2 Декларацію не доопрацьовував та повторно до Департаменту не звертався. Таким чином, питання про введення в експлуатацію самочинно побудованих житлової прибудови «А-11», тамбуру «а», сараю «Е» не вирішувалось.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13 відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачами не доведено порушення їхніх прав з боку відповідачів, про що вірно зазначив і місцевий суд.

Разом з апеляційною скаргою, апелянтами подано до апеляційного суду Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ № 634494 (а.с. 84), яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0957 га по вул. Личанській, 115/2 у м. Миргороді.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У суді першої інстанції даний доказ не подавався, поважні причини для неподання доказу апелянтами не наведено, а тому колегія суддів не може прийняти його до уваги.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не наведено.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_4

--//-- ОСОБА_5

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1