РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Меуш К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

08 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2

Свої вимоги мотивує тим, що проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2005 року по 25 березня 2014 року, що встановлено також рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року в справі за її заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішення суду набрало законної сили.

З травня 2005 року по вересень 2006 року вони з відповідачем за рахунок спільних коштів здійснили фінансування коштів у будівництво спірної квартири.

27 вересня 2006 року згідно акта № 2 до договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 16 травня 2005 року відповідачу була передана квартира АДРЕСА_1.

З листа Служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 10 квітня 2014 року № 108/24-1132 їй стало відомо, що відповідач 14 лютого 2008 року без її згоди уклав договір купівлі-продажу квартири з третьою особою - ОСОБА_3

Вважає, що договір купівлі-продажу квартири укладений всупереч вимогам ч. 3 ст. 65 СК України, оскільки вона не надавала своє згоди на відчуження квартири.

Просить суд ухвали рішення, яким визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 14 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 266.

Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року до участі в справ в якості третьої особи залучено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У судове засідання позивач не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась (а.с. 200). 23 листопада 2015 року та 18 березня 2016 року ОСОБА_1 направила в суд заяви з проханням справу розглядати за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи документів (а.с. 170, 201).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, яка також є і представником третьої особи ОСОБА_3, проти задоволення позову заперечувала. Вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах закону. Квартира була відчужена ОСОБА_2 правомірно. Третя особа ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за гроші отримані за кредитним договором від 14 лютого 2008 року, укладеним з ВАТ «Банк «фінанси та Кредит», і в той же день передав квартиру в іпотеку за іпотечним договором від 14 лютого 2008 року. Строк дії кредитного договору та договору іпотеки до 11 лютого 20028 року.

Представник третьої особи - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом третя особа повідомлялась.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 266 (а.с. 16).

Згідно з цим договором відчужувана квартира належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, серії НОМЕР_1, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 09 листопада 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 листопада 006 року № 2043-С/КІ (а.с. 16).

14 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «фінанси та Кредит» було укладено договір іпотеки, за яким квартира АДРЕСА_1 передана в іпотеку до 11 лютого 2028 року (а.с. 75).

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 вересня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1., заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2005 року по 25 березня 2014 року (а.с. 8).

Рішення набрало законної сили.

Позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним з тих підстав, що вона не давала своєї згоди на відчуження квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У тексті договору купівлі-продажу спірної квартири від 14 лютого 2008 року (п. 9) продавець ОСОБА_2 зазначив, що особи, які б могли ставити питання про право на відчужуване майно відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України відсутні (а.с. 16).

Рішення суду про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю ухвалено судом 03 вересня 2014 року.

Вбачається, що на момент укладення договору - 14 лютого 2008 року ОСОБА_2 був єдиним власником спірної квартири, тому відсутність письмової згоди позивача (не визначеного співвласника) на її відчуження не свідчить про допущення порушення вимог ст. 203 ЦК України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року в справі № 6-36цс12 та є обов'язковою для застосування (ч. 1 ст. 3607 ЦПК України).

ОСОБА_1, порушуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2, не порушувала питання про визнання квартири їх спільною сумісною власністю.

З огляджу на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року вжито заходів забезпечення цього позову та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки у задоволені позову відмовлено, суд вважає за можливе скасувати вжиті в цій справі заходи забезпечення позову.

Керуючись статтями 65, 74 СК України, статтями 203, 215 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 151, 154, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, якою накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: