УхвалА

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Луспеника Д.Д., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до прокуратури Одеської області, головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Суворовського районного відділу Одеського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органами дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року та касаційними скаргами головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області і заступника прокурора Одеської області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 24 травня 2012 року старшим слідчим слідчого відділу Суворовського районного відділу Одеського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області ОСОБА_5 відносно неї було незаконно порушено кримінальну справу, а 2 липня 2012 року цим же слідчим незаконно накладено арешт на належну їй квартиру АДРЕСА_1, у той час коли вона не мала процесуального статусу ні підозрюваної, ні обвинуваченої, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, було складено лише 14 березня 2013 року і, крім того, складено на припущеннях, одержаних незаконно у період з 24 травня 2012 року по 14 березня 2013 року. Вказувала, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2013 року відносно неї застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, яка за її скаргою була скасована із застосуванням до неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2013 року. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 2 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, її було виправдано.

Внаслідок зазначених незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду її було відсторонено від роботи, вона понесла грошові витрати на судові процеси, переїзди, ксерокопіювання, відправку поштової кореспонденції, а також на правову допомогу. Крім цього, незаконним притягнення до кримінальної відповідальності протягом тривалого часу їй було завдано значної моральної шкоди, яка виражалася у глибоких душевних стражданнях, руйнуванням її життєвих планів, відсутності можливості вільного пересування у зв'язку із перебуванням під домашнім арештом, принизливих явках до слідчого для відмітки, обмеженням прав на повноцінне життя, можливістю шукати нову роботу та працювати, що негативно вплинуло на стан її здоров'я, честь, гідність, ділову репутацію.

З огляду на викладене ОСОБА_4 просила суд стягнути на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду у розмірі 2 197 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 3 тис. грн, а також моральну шкоду у розмірі 700 тис. грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 2 197 грн та моральну шкоду у розмірі 700 тис. грн. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року рішення районного суду в частині стягнення матеріальної шкоди скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Рішення районного суду в частині стягнення моральної шкоди змінено.

Відшкодовано з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_4 100 тис. грн моральної шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу в касаційному порядку не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області просить рішення районного суду та рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а заступник прокурора Одеської області просить рішення апеляційного суду в частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши суму відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині відшкодування моральної шкоди, суди, правильно застосувавши положення ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до вірного висновку про те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачці завдано моральної шкоди. Зменшуючи розмір шкоди, апеляційний суд правильно застосував роз'яснення, надані судам у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України та виходив із вимог розумності та справедливості.

Доводи касаційної скарги головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в цій частині щодо недоведеності розміру моральної шкоди та відсутності причинного зв'язку між діями слідства та завданої шкоди, є безпідставними й такими, що спростовані наданими позивачкою доказами, які суди належним чином оцінили.

Посилання касаційної скарги заступника прокурора Одеської області про те, що розмір моральної шкоди є завищений, безпідставні, так як суд врахував вимоги ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»щодо визначення розміру шкоди з урахуванням не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що за твердженням прокурора становить 19 тис. грн, і, врахувавши фактичні обставини справи та надані позивачкою докази, визначив розмір моральної шкоди у 100 тис. грн за 15 місяців 11 днів перебування під слідством.

При цьому апеляційний суд вірно виходив з того, що 2 197 грн, які просила стягнути позивачка, не є майновими збитками у цій справі, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги ОСОБА_4 в цій частині безпідставні.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та заступника прокурора Одеської області відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

В.А. Черненко