Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1790/16-ц
Провадження № 2/376/1023/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - Якштас А.В., Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно по набувальній давності , -

встановив:

29.09.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом у якому просила визнати за нею право власності по набувальній давності в порядку ст. 344 ЦПК України на 2/3 частини квартири за АДРЕСА_1 посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1993 року видане радгоспом «Сквирський» вона та двоє її синів ОСОБА_4 ОСОБА_5 є власниками квартири за № АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_4 з 1999 року, а відповідач ОСОБА_5 з 2002 року, у зв'язку з одруженням не проживають у спірній квартирі, не сплачують за комунальні послуги, не проводять поточні та капітальні ремонти тощо.

Фактично з 2002 року весь тягар по утриманню квартири, як то сплату комунальних послуг, ремонт ліг на її плечі.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та просили ухвалити рішення по суті позовних вимог зазначаючи, що у спірній квартирі позивач безперервно проживає з 1983 року та не чинить перешкод для проживання у спірній квартирі для відповідачів.

Відповідачі та їх представники у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі вказуючи при цьому, що дійсно в силу сімейних обставин вони тривалий час не проживають у спірній квартирі, але вони та члени їх родини (дружини, діти) відвідують позивача ОСОБА_3 і допомагають останній по господарстві. Вільного доступу до квартири вони не мають, оскільки мати самовільно встановила замки.

Спірна квартира є їх єдиним нерухомим майном, іншого майна вони не мають.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

Судом встановлено що, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3 та її діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5 набули у спільну сумісну власність житлову квартиру за АДРЕСА_1, що стверджується фотокопією Свідоцтва про право власності на житло видане 15.12.1993 року радгоспом «Сквирський», яке міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_4 зареєстрований у спірній житловій квартирі з 01.03.1996 року, а ОСОБА_5 з 23.02.1994 року.

Відповідачі більше 10 років не проживають у спірній житловій квартирі у зв'язку із сімейними обставинами, а всією квартирою на власний розсуд користується позивач, що не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається правомірним, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Враховуючи вище викладене, суд, приходить до висновку, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років.

Враховуючи те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі, і позивач є її співвласником, достовірно знала хто є її власниками, користувалась і користується всією площею квартири на законних підставах, оскільки є одним із титульних її співвласників, не набула права власності на квартиру поза волею та незалежно від волі інших співвласників, то суд констатує, що позивач ОСОБА_6 в силу вимог закону не може вважатись незаконним володільцем (про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном), не заволодівала чужим майном тощо, а тому позов не підлягає задоволенню в повному, оскільки не ґрунтується на законні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України ст.ст. 10,57,61,79, 84, 88, 131,212-215,218 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст. 321, 328, 344,368,Цивільного кодексу України, суд, -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно по набувальній давності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :

: