Справа № 474/834/16-ц
Провадження № 2/474/317/16
РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.16 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та стороні позивача відділ Держгеокадастру у Врадіївському районі Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку, -

встановив:

25.11.2016р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права приватної власності на земельну ділянку площею 0, 25 га, яка надана для обслуговування житлового будинку по вул. Миру ,20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області, та яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 704 від 03.01.1996р.

Позов обґрунтований тим, що 23.12.2006р. позивач купила у доньки спадкодавці, яка померла 06.07.2004р. - ОСОБА_2 житловий будинок по вул. Миру, 20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області. Вказаний договір укладений був письмово та нотаріально посвідчувався. Незважаючи на ту обставину, що купівля-продаж житлового будинку, проводилась сторонами у законний спосіб, земельна ділянка площею 0,25 га, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку ОСОБА_3, спадкоємцею не переоформлювалась та наданий час на праві власності належить покійній. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_2, яка не бажає переоформлення вказаної земельної ділянки. Тому існує причина яка перешкоджає позивачу у позасудовому порядку узаконити право власності на земельну ділянку.

Позивач в судове засідання не з'явилася, проте телефонограмою № 195 від 09.12.2016р. подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте 15.12.2016р. та 23.12.2016р. подав до суду заяви, в яких підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу в його відсутність, судові витрати просить залишити за позивачем.

Відповідача в судове засідання не з'явилася, проте 15.12.2016р. та 23.12.2016р. подала до суду заяви, в яких позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу в її відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте 23.12.2016р. подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутність, вирішення питання щодо задоволення позову залишає на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. До такого висновку суд прийшов на підставі наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2004р. померла ОСОБА_3, спадкоємцем якої є ОСОБА_2, що підтверджується інформацією Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області № 1084/01-16 від 12.12.2016р.

Згідно інформації Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області № 1084/01-16 від 12.12.2016р. на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, який розташований по вул. Миру, № 20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області, який зареєстрований за № 505 від 30.10.2006р., що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46123826 від 12.12.2016р.

23.12.2006р. позивач купила у спадкоємиці померлої ОСОБА_2 житловий будинок по вул. Миру, 20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області. Вказаний договір укладений письмово та нотаріально посвідчений 23.12.2006р., зареєстрований в реєстрі за номером 622. Факт реєстрації договору підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів № 3375376 від 23.12.2006р.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 13546479 від 13.02.2007р. житловий будинок по вул. Миру, 20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області зареєстровано за позивачем на підставі договору-купівлі продажу № 622 від 23.12.2006р.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним в порядку визначеному чинним законодавством.

Водночас, земельна ділянка площею 0,25 га, яка надана ОСОБА_3 в приватну власність для обслуговування житлового будинку не була предметом договору-купівлі продажу.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 704, земельна ділянка площею 0,25 га розташована на території Іванівської сільської ради с. Захарівка та передана у власність ОСОБА_3 для обслуговування вказаного житлового будинку, на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради народних депутатів від 30.07.1993р. за № 22. Зазначена земельна ділянка після смерті ОСОБА_3 успадкована відповідачем, однак не переоформлена останньою на своє ім'я.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки станом на 23.11.2016р. вартість вказаної земельної ділянки становить 13 471 грн. 00 коп.

Встановивши вказані обставини, суд вважає, що між сторонами виникли відносини щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення та існує причина, яка перешкоджає встановити це право у позасудовому порядку.

Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2006р.), право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2006р.), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у даному випадку, слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.12.2006р.) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16.

Враховуючи той факт, що власник земельної ділянки ОСОБА_3 померла, а спадкоємиця не бажає переоформлювати цю земельну ділянку через відчуження у законний спосіб усієї садиби позивачу по справі, в іншому окрім судового порядку, підтвердити своє право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, позивач не може, а тому його право підлягає захисту в суді.

На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 158, 174, 197, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та стороні позивача відділ Держгеокадастру у Врадіївському районі Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянкою України, право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по вул. Миру, 20, с. Захарівка Врадіївського району Миколаївської області та належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 704 від 03.01.1996 року ОСОБА_3, яка померла 06.07.2004 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення Врадіївського районного суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.Г. Сокол