У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Рівненського міського суду від 3 листопада 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2; про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 3 листопада 2016 року Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" (далі ПАТ "Дельта Банк" або банк) відмовлено в позові до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2; про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На рішення суду банк через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягає у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про суперечність тверджень суду про хибність позовних вимог положенням ст.ст. 11,16, 509, 525, 526, 530, 536, 590, 592, 610, 611, 612 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України.

Вважає, що ПАТ "Дельта Банк" набув права вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові в справі № 6-124чс13 від 11.12.2013 року. Там визначено, що згідно з ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Відповідно до положень ч.2 ст. 16 ЦК України, ч.3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки ототожнюється зі способом звернення стягнення. Узгоджена правова позиція встановлена і розясненнями п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" № 5 від 30.02.2012 року.

Тому вважав помилковим висновок суду про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу лише в позасудовому порядку.

З приводу подібних правовідносин Верховним Судом України висловлено свою правову позицію в постановах від 14 березня 2016 року у справі № 6-1219; від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1243 цс; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504 цс 16, від 26 жовтня 2016 року в справі № 6-1625 цс16.

Зважаючи на те, що підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю згідно з рішенням суду передбачені законом і договором, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов банку, а в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості в розмірі 271 811, 02 гривні, з яких: тіло кредиту 247 571, 85 гривень; відсотки 24 239, 16 гривень, за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором №1701/1107/88-074-Z-1 від 02.11.2007 року з ОСОБА_1, а саме однокімнатну квартиру №3 в м. Рівне по вулиці Чехова, буд. 9 "а". Квартира належить іпотекодавцю на підставі договору дарування від 27 листопада 2004 ркоу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером №3676, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.12.2004 року та зареєстрований за іпотеодавцем на праві приватної власності Комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" за реєстраційним номером 8442960, номер запису 94-20124 в книзі: 76 згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" №5833373 від 14.12.2004 року. Квартира має загальну площу 38, 4 кв.м, житлову площу 18, 90 кв.м.

Визнати за ПАТ "Дельта Банк" () право власності на однокімнатну квартиру №3 в м. Рівне по вулиці Чехова, буд. 9 "а". Стягнути з відповідача понесений банком судовий збір.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимог до ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання зі сплати кредитної заборгованості шляхом передачі права власності на іпотечну квартиру здійснюється в позасудовому порядку, а тому позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що 2 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (правонаступником якого згодом стало Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" або ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1701/1107/88-074, згідно з умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 33 000 доларів США зі сплатою 11, 90% річних за користування кредитом строком з 2 листопада 2007 року по 1 листопада 2017 року (а.с. 8-11).

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором і повернення отриманих кредитних коштів ОСОБА_1 як іпотекодавець за договором іпотеки №1701/1107/88-074-Z-1 від 2 листопада 2007 року, укладеним з банком, передав в іпотеку належне на праві власності нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 "а", в м. Рівне (а.с. 15-18 ).

25 травня 2012 року між "ПАТ "Сведбанк" та Публічним ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги. За його змістом, в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним правочином, ПАТ "Сведбанк" передав (відступив) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами. Унаслідок цього ПАТ "Дельта Банк" замінив ПАТ "Сведбанк" як кредитора у зазначених зобовязаннях, а через передачу від ПАТ "Сведбанк" до ПАТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників до останнього перейшло право вимоги обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 33-40).

Вважаючи, що внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань перед банком утворилося 247 571, 85 гривень заборгованості за тілом кредиту та 24 239, 16 гривень заборгованості за відсотками, у вересні 2016 року в суд звернувся ПАТ "Дельта Банк" з окремими позовами до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду від 25 січня 2016 року, що набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк" 271 811, 02 гривень заборгованості за кредитним договором та 2 718, 11 гривень судового збору (а.с. 206-206, зв.)

Дане рішення звернуто до примусового виконання і 9 серпня 2016 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби відкрито відповідне виконавче провадження (а.с. 207).

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Так, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в своїй постанові в справі №6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України і в його постановах від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15 і від 12 жовтня 2016 року в справі №6-504цс16.

Між тим, положеннями п. 12 іпотечного договору №1701/1107/88-074-Z-1 від 2 листопада 2007 року передбачено застосування за вибором іпотекодержателя одного з таких способів звернення на предмет іпотеки та задоволення його вимог:

-за рішенням суду;

-у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;

-згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладених у п.п. 12.3.1 та п.п. 12.3.2 договору іпотеки.

Тобто умовами іпотечного договору №1701/1107/88-074-Z-1 від 2 листопада 2007 року права предявити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності іпотекодержателю не надано, а навпаки в цьому разі чітко передбачено укладення двохстороннього договору, за яким іпотекодавець добровільно передає своє право власності іпотекодержателю в рахунок задоволення вимог банку.

Стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності в судовому порядку.

Не можна погодитися і з посиланнями автора скарги про порушення судом норм процесуального права, оскільки таких правових наслідків, що були би мотивом для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, апеляційним судом встановлено не було, а позивач про існування таких фактів доказів не надав.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Довільними та субєктивними є і його твердження про правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 14 березня 2016 року у справі № 6-1219; від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1243 цс; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504 цс 16, від 26 жовтня 2016 року в справі № 6-1625 цс16.

Решта покликань апеляційної скарги на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення є необґрунтованими і на увагу колегії суддів не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 3 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: