Справа №339/533/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді - Сметанюка В.Б.,

за участю секретаря: Стельмах М.Ю.,

представника відповідача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Приватного підприємства "Ретро" до ОСОБА_2 про визнання договору оренди виробничих приміщень дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство "Ретро" звернулося до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 березня 2009року між ПП «Ретро» в особі ОСОБА_3Г.(орендодавець) та ОСОБА_2М.(орендар) укладений договір оренди виробничих приміщень. Згідно умов даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлові приміщення: нежитлове приміщення (склад № 51) 649,5 кв. м., нежитлового приміщення (склад № 35) 234,6 кв.м., нежитлове приміщення (склад № 28) 57,50 кв.м., загальною площею 941,6 кв. м. Згідно п.п.5.1.п.5 договору оренди розмір орендованої плати складає 5(пять) грн., в місяць за 1 кв.м. орендованої площі.

22 червня 2012 року між позивачем і фізичною особою ОСОБА_2 підписано угоду про розірвання договору оренди. Однак, ОСОБА_2, з метою уникнення відповідальності та плати за користування належним ПП «Ретро» майном, і надалі безоплатно користується приміщеннями, що належать позивачу.

Позивач, посилаючись на ч.2 ст. 220 ЦК України, просить суд визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року дійсним з моменту його підписання.

ОСОБА_2М, почав заявляти про недійсність договору оренди від 01 березня 2009 року, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Невиконання ОСОБА_2 обовязку щодо нотаріального посвідчення договору оренди від 01 березня 2009 року порушує права ПП «Ретро», оскільки відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, і відповідно. Просить визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 дійсним з моменту його підписання.

Представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні 18 лютого 2016 року підтримали позовну заяву в повному обсязі, та просили суд її задовольнити.

Представники позивача в судове засідання 21 березня 2016 року не з»явилися. Представник позивача ОСОБА_5 надіслала клопотання про відкладення слухання справи, оскільки перебуває на лікарняному, хоча не надала суду документів, які б підтверджували даний факт.

Причини неявки в судове засідання представників позивача 21 березня 2016 року суд вважає не поважними, оскільки позивач являється юридичною особою і може забезпечити явку іншого представника - ОСОБА_4 (а.с.85) чи директора приватного підприємства ОСОБА_3.

Суд звертає увагу на неодноразове затягування справи представниками позивача, а саме: в судове засідання 09 березня 2016 року представники позивача не з»явилися подали заяву про відкладення слухання справи, оскільки мали намір мирно врегулювати спір. Однак, як повідомив в судовому засіданні 21 березня 2016 року представник відповідача, позивачі не зверталися до відповідача для мирного вирішення спору.

02 березня 2016 року представники позивача в судове засідання не з»явилися подали заяву про відкладення слухання справи, оскільки представник ОСОБА_5 перебувала в іншому судовому засіданні, документів підтверджуючих дану причину не надали суду.

Призначенні судом дати судових засідань 02, 09, 23 березня 2016 року були завчасно погодженні з представниками позивача (а.с.123, 125, 128).

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином дії представника позивача були спрямовані на затягування судового розгляду. Затягування сторонами судового розгляду є порушенням ними принципу юридичної визначеності і принципу юридичної певності в даному спорі, відповідно до змісту вказаних принципів, що розтлумачений в практиці ЄСПЛ. Однак, суд не є інструментом сторін для зловживання ними правами і не толерує безпідставне затягування судового розгляду.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України та рішень ЄСПЛ "Чирикоста і ОСОБА_1 проти Італії", "Міласі проти Італії", "Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії" суд сприяє сторонам у реалізації їх прав, але не у затягуванні ними судового розгляду.

Після відмови суду у задоволенні клопотання про затягування судового розгляду, представник відповідача, враховуючи надані раніше пояснення представників позивача, наполягав на розгляді справи судом, та винесенні рішення по суті.

Відповідач подав письмове заперечення проти позову, зазначивши, що позов є незаконним та необґрунтованим. За договором оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. позивач передав йому у користування нежитлові приміщення, що розташовані на території колишнього військового містечка у м. Болехові по вул. Коновальця (склад № 30 площею 649,5 кв. м., (склад № 35 площею 234,6 кв.м.), (склад № 28 площею 57,50 кв.м.). Договір оренди від 01.03.2009р. підписаний між ним та позивачем за його ініціативи, оскільки цього вимагали контролюючі органи при перевірці його господарської діяльності. Мови про нотаріальне посвідчення договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. взагалі не було. Договір оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. не містить умов про його подальше нотаріальне посвідчення, про розподіл витрат сторін на нотаріальне посвідчення договору тощо. Крім того, у 2011р. письмово (а не усно) позивач двічі звертався до нього з вимогою оплатити орендну плату. Договір оренди нежитлових приміщень не міг бути нотаріально посвідчений, оскільки на час укладення спірного договору за позивачем не було зареєстровано право власності чи інші права на приміщення, що були предметом спірного договору. Право власності на нежитлові приміщення в м. Болехові на вул. Коновальця, 25 позивач зареєстрував лише 26.04.2012р, що підтверджується свідоцтвом про право власності позивача від 26.04.2012р. та витягом про державну реєстрацію прав № 33965715 від 26.04.2012. А тому просить, суд врахувати усі обставини та фактичні дані, які мають значення для вирішення даної справи, та відмовити у задоволені позову.

02 березня 2016 року відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності. Вказавши, щодо у заявленої позовної вимоги про визнання договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. дійсним - сплинула позовна давність, що є безумовною підставою для відмови у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд в позові відмовити з підстав викладених у заперечені. Зазначив також, що 22.06.2012 року позивач та відповідач уклали договір про припинення оренди виробничих приміщень і відповідач повернув ці приміщення позивачу, що підтверджено відповідним актом.

Допитаний в якості свідка директор ПП «Ретро» пояснив, що в березні 2009р. він звертався до ОСОБА_2 з листом-вимогою нотаріально засвідчити договір оренди виробничих приміщень, однак останній не відповів на даний лист. Повідомив, що 22 червня 2012 року добровільно укладав договір про розірвання договору оренди, також зазначив, що станом на червень 2012 року не мав претензій до ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, в своїй сукупності, вважає, що позов задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 794 ЦК України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

В статті 794 ЦК України, діючої на час укладення договору було закріплено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладений на строк не менше три роки, підлягає державній реєстрації.

Судом встановлено, 01 березня 2009 року між ПП «Ретро» та ОСОБА_2 укладено договір оренди виробничих приміщень, в якому орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлові приміщення з прилеглою до них територією. Даний договір від 01 березня 2009 року укладався в простій письмовій формі без державної реєстрації чи нотаріального посвідчення (а.с.7-8).

Перелік майна, яке передавалось в оренду та його технічний стан, зазначені в додатку до договору - Акті прийому-передачі, який підписаний сторонами. Згідно даного акту прийому передачі передано ОСОБА_2 наступне майно: нежитлове приміщення (склад № 30); б) нежитлове приміщення (склад № 35); в) нежитлове приміщення (склад № 28), які потребують капітального ремонту (а.с.9).

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

22 червня 2012року сторони уклали угоду про розірвання договору оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року, який і підписаний ними. Відповідно до п.3 цією угоди Позивач, як Орендодавець, беззастережно засвідчив, що немає до відповідача, як Орендаря, жодних майнових чи немайнових претензій, що виникли з договору чи стосуються договірних відносин. Дана угода набирає чинності з моменту її підписання - 22 червня 2012року (а.с.32).

На виконання умов договору від 22 червня 2012року, ч.2 ст. 795 ЦК України складено Акт передачі-приймання, згідно якого ОСОБА_2 повернув, а позивач ПП «Ретро», прийняв нежитлові приміщення з прилеглою територією, передані за договором оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р.. Підписавши цей акт ПП «Ретро» підтвердило, що не має до ОСОБА_2 жодних вимог, претензії, зауважень, застережень тощо з приводу користування нежитловими приміщеннями та їх повернення підприємству (а.с.33).

Окрім того, представником позивача ОСОБА_3 нотаріально посвідчено заяву від 22.06.2009року, якою він, як директор ПП «Ретро» підтвердив, що ПП "Ретро" немає до ОСОБА_2 жодних майнових/немайнових вимог чи претензій, що виникли з Договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009року (а.с.10). Також підтвердив, що ОСОБА_2 повністю належно та своєчасно сплатив ПП «Ретро» орендну плату, комунальні послуги та земельний податок, передбачені договором оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року. Жодних вимог по оплаті додаткових, інших платежів, відшкодування збитків у ПП «Ретор» до ОСОБА_2 немає (а.с.10).

А відтак, суд критично оцінює посилання позивача про те, що не було фактичної передачі майна після розірвання договору оренди.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач просить визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 дійсним покликаючись на, те що відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення і продовжує користуватись спірним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вимоги позивача не мають правового обґрунтування, оскільки відповідно до п.13 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Суд не бере до уваги покликання директора ПП «Ретро» на те, що ним 16 березня 2009 року направлялося ОСОБА_2 звернення щодо прибуття 31.03.2009р. до нотаріуса ОСОБА_6 для нотаріального посвідчення та реєстрації договору оренди від 01.03.2009 року (а.с.109), оскільки до квитанції про відправлення рекомендованого листа від 16 березня 2016 року не долучено опису відправленого, а тому немає підтвердження щодо вмісту кореспонденції, яка відправлялася.

Посилання позивача про те, що ОСОБА_2 уникав директора позивача та нотаріального посвідчення договору, спростовуються наданими відповідачем копіями розписок від 10 червня 2009 року, 09 липня 2009 року, 19 вересня 2009 року, 28 листопада 2009 року та 18 травня 2010 року, які свідчать про те, що сторони мали неодноразові ділові зустрічі, на яких директор ПП «Ретро» не наполягав на нотаріальному посвідченні договору оренди.

Суд бере уваги те, що позивач ПП «Ретро» оформив документи на право власності на вказані виробничі приміщення тільки в квітні 2012 року (а.с.68-69), що підтверджує неможливість нотаріального посвідчення договору виробничих приміщень в 2009 році.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов»язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди виробничих приміщень дійсним, а тому позовні вимоги позивача є не обгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. 215, 216, 220, 793-795 ЦК України, керуючись ст. 3, 10,11, 58-60, 80, 88, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Приватного підприємства "Ретро" до ОСОБА_2 про визнання договору оренди виробничих приміщень дійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.Б. Сметанюк