АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/1119/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач: Барановська Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Барановської Л.В.

Суддів: Панченка М.М., Побірченко Т.І.

при секретарі: Сірик Л.Є.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.07.2015 року у справі за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі КНУ імені Т. Шевченка) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із зазначеним позовом.

На обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що починаючи з 1995 року між КНУ імені Т. Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів. З метою забезпечення освітньої діяльності та в рамках цієї співпраці до гуртожитку університету тимчасово було поселено військовослужбовців із сім'ями. При поселенні до гуртожитку № 11 університету військовослужбовці були ознайомлені з Правилами проживання в гуртожитку, з терміном проживання та порядком оплати за проживання, умови яких вони виконували, вносячи оплату та дотримуючись порядку проживання в гуртожитку.

Позивач вказав, що у 2011 році співпраця між університетом та Міністерством оборони України закінчилася, а разом з нею і термін проживання військовослужбовців у гуртожитку університету та те, що вони мають звільнити займані кімнати мешканці попереджалися, проте ОСОБА_2 займане ним приміщення і до цього часу не звільнив.

Окрім цього, позивач зазначив, що починаючи з моменту заселення ОСОБА_2 до гуртожитку №11, що належить позивачу, останній користувався послугою з проживання. Він здійснював оплату отриманої послуги спочатку у повному обсязі, а згодом частково, що призвело до утворення заборгованості по оплаті за проживання, яка станом на грудень 2014 року становить 20 184 грн. 86 коп.

У зв'язку із чим просив виселити ОСОБА_2 із займаної кімнати № 1032 гуртожитку № 11, що знаходиться в АДРЕСА_1 та стягнути заборгованість у розмірі 20 184, 86 грн. на користь позивача, а також судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.07.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник Київського національного університету імені Тараса Шевченка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам, неповно з»ясував обставини справи.

Зокрема вказав, що співпраця між КНУ ім. Т. Шевченка та МОУ закінчилася 31.12.2011 року, а тому і закінчився термін проживання відповідачів в даному гуртожитку. Окрім цього, зазначив, оскільки відповідач не є студентом, не перебуває та ніколи не перебував з університетом в трудових відносинах, ОСОБА_2 не має права на проживання в студентському гуртожитку. А тому, права університету, як власника майна порушуються, оскільки він позбавлений можливості в повному обсязі використовувати всі свої права щодо належного його майна, визначених статутними обов'язками, а саме - надання ліжко-місць особам, що навчаються.

Апеляційна скарга представника Київського національного університету імені Тараса Шевченка задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11 вересня 1995 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України з метою підготовки спеціалістів з вищою освітою укладено договір про підготовку спеціалістів, за умовами якого університет зобов'язався для забезпечення належних умов для військової та військово-спеціальної підготовки ВВП виділити у тимчасове користування учбовий корпус за адресою: АДРЕСА_3, корп. 8 з наявним обладнанням та устаткуванням, а для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП - гуртожиток №3 по АДРЕСА_1 з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням; кімнати в гуртожитку № 18 за адресою: АДРЕСА_2 - для проживання офіцерів слухачів та членів їх сімей (а.с. 30-32).

21 лютого 1997 року до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року між позивачем та Міністерством оборони України з метою спільного використання студентського гуртожитку № 11 по АДРЕСА_1, укладено додаткову угоду № 07-94, за умовами якої університет після закінчення реконструкції та капітального ремонту будівлі гуртожитку передає Міністерству оборони України 27 житлових блок-секцій, укомплектованих необхідними меблями та інвентарем, в термін до 22 серпня 1997року для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей (а.с.28-29).

22 грудня 1997 року між тими ж сторонами укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів, за умовами якого для забезпечення житлово-побутових умов курсантам ВВП виділений гуртожиток № 3 по АДРЕСА_4 з наявними меблями, інвентарем та іншим обладнанням, кімнати в гуртожитку № АДРЕСА_2 для проживання офіцерів-слухачів та членів їх сімей, а також для харчування курсантів ВВП їдальню по АДРЕСА_3 (а.с. 26).

28 жовтня 1998 року додатковою угодою № 07-94-1 до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року сторони відповідно до п. 3.2 додаткової угоди № 07-94 від 21 лютого 1997 року до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року домовились про внесення змін, а саме: університет після закінчення реконструкції першої черги будинку гуртожитку передає Міністерству оборони України в безоплатне користування для заселення в повному обсязі 48 блок-секцій терміном на 10 років. Після закінчення реконструкції другої черги - 18 житлових блок-секцій на трьох поверхах терміном на 10 років.

За умовами вказаної додаткової угоди сім'ї військовослужбовців, заселені в гуртожиток на житлову площу, передану в користування Міністерству оборони України, оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерію університету, розмір якої визначається за згодою сторін та оформляється відповідним актом.

19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т.Шевченка та Міністерством оборони України до договору № 135 про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року укладено додаткову угоду №303/44/03.

Останньою внесено зміни до договору №135 про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, зокрема, визначено, що житлові кімнати в гуртожитку № 11 по АДРЕСА_1 надані у тимчасове користування Міністерству оборони України для проживання 57 сімей військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, а також військовослужбовців, звільнених в запас або відставку та членів їх сімей: продовжено термін дії договору до 31 грудня 2001 року: визначено обов'язок Міністерства оборони України до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку, та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку № 11, звільнивши їх в місячний термін: визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями та розмір платежів, тощо.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

А тому, у відповідності ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з обороту, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 3 ст. 203 ЦК України, вбачається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено та не заперечувалося учасниками процесу про те, що уклавши та підписавши дані договори, сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов та підтвердили той факт, що вони бажали укласти правочини і що зовнішній вираз їх волі відповідав внутрішньому. Вказані договори недійсними в установленому законом порядку сторонами не визнавались.

Судом встановлено, що Міністерство оборони України було зобов'язано після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_5 вивільнити шляхом переселення сімей військовослужбовців та передати університету житлові кімнати в гуртожитку № 11, а також до кінця 2011 року провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених в запас або відставку та передачу звільнених житлових кімнат у студентському гуртожитку №11, звільнивши їх в місячний термін.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку має місце невиконання договірних зобов'язань їх стороною - Міністерством оборони України, а не відповідачем, а тому посилання позивача на порушення відповідачами п.2.3 додаткової угоди від 19.08.2009 року не є таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виселення відповідача має бути наслідком належного виконання договірних відносин з Міністерством оборони України, оскільки саме через неналежне виконання стороною договірних зобов'язань - Міністерством оборони України порушено права позивача, які підлягають захисту.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, належної правої оцінки зібраним у справі доказів, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Окрім цього, судом встановлено, що плата за користування гуртожитком № 11 по АДРЕСА_1 визначалася наказами ректора університету від 21.03.2006 року №184-32, 30.12.2009 року № 871-32, від 11.05.2011 року № 36532, та становила у період до 01.01.2010 року 110 грн. у місяць за одне ліжко-місце, зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету та членами їхніх сімей, із 01.01.2010 року по 01.01.2011 року - 282 грн., а із 01.06.2011 року - 402 грн.

Згідно п. 3.2 додаткової угоди №303/44/09 від 19.08.2009 року у разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та електроносії університет може змінювати розмір оплат за проживання у гуртожитку з обов'язковим попередженням про це мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, доказів та інформування ОСОБА_2 про підвищення розміру плати за проживання у гуртожитку до 282 грн. у місяць за одне ліжко-місце на підставі наказу від 30.12.2009 року №871-32 у матеріалах справи відсутні.

Крім того, відсутні докази щодо збільшення вартості послуг, які надаються у гуртожитку вищого навчального закладу саме особам, які не є студентами, аспірантами чи докторантами у гуртожитках університету, оскільки згідно наказу ректора від 11.05.2011 року №36532 розмір плати за проживання у гуртожитку підвищено до 402 грн. у місяць за одне ліжко-місце.

Окрім цього, звертаючись до суду із вимогою щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу за житлово-комунальні послуги за період його проживання на грудень 2014 в розмірі 20 184,86 грн., позивачем було надано суду довідку-розрахунок станом на 23.12.2014 року.

Однак, в порушення вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, позивач не довів та не обґрунтував наявну заборгованість в розмірі 20 184,86 грн., на які він посилався як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків рішення суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, з огляду на що та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Київського національного університету імені Тараса Шевченка відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.07.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді