Справа № 752/5917/16-ц
Провадження № 2/752/3395/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.12.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.

за участю секретаря - Безверхої Н.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника - ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги, щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання розписки недійсною, суд -

Встановив

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсною його розписку від 25.05.2011 року, згідно якою він взяв у ОСОБА_3 у позику 35 000 доларів США і зобов'язався повернути до 25.05.2012 року та визнати не чинним договір позики, на підтвердження кого він склав вказану розписку.

В обґрунтування позову позивач вказував, що він є засновником та власником ТОВ «Люкс-Меблі В», яке займається продажем в Україні меблів іноземного виробництва. Протягом тривалого часу його бізнес-партнерами були ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які приймали участь у діяльності підприємства. У травні 2011 року через нестачу обігових коштів у ТОВ «Люкс-меблі В» виникли ускладнення з оплатою поставки та розмитнення чергової партії меблів, у зв'язку з чим позивач звернувся за допомогою до ОСОБА_4, який запропонував для вирішення проблеми надати підприємству фінансову допомогу від приватної особи у розмірі 25 000 доларів США, зі сплатою 40 % річних за користування грошима.

За досяг тою згодою, гроші в сумі, що еквівалентна 25 000 доларів США того дня мали бути внесені в касу ТОВ «Люкс-меблі В» як фінансова допомога, при цьому в якості гарантії повернення коштів підприємством, позивачем була складена розписка, згідно якої позивач взяв у ОСОБА_3 в позику 35 000 доларів США.

Вказану розписку позивач передав ОСОБА_7, після розмови з ОСОБА_5 який в запевнив, що грошові кошти вже виділені і протягом дня будуть внесені в касу підприємства. Однак після цього вказана сума позики ні до каси підприємства ні до позивача від ОСОБА_3 не надійшла.

Також позивач вказує, що ОСОБА_3 він жодного разу не бачив грошових кошті від неї не отримував та жодних розписок не передавав.

За таких обставин, позивач вказує, що його волевиявлення вільним не було, оскільки спотворено оманою з боку ОСОБА_7 тому посилаючись на правові підстави ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України просить суд задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Інші особи, що беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про дату і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши належну оцінку доказами і показанням свідків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

В задоволенні заяви про застосування стоків слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначає позивач у позовній заяві, виконання зобов'язання за вказаною розпискою з нього почали вимагати в 2014 році, у зв'язку з чим, позивач дізнався про порушене право лише в 2014 році.

Судом встановлено, що 25.05.2011 року ОСОБА_8 власноручно написав розписку, відповідно до якої він взяв у борг у ОСОБА_3 35 000 доларів США та зобов'язався повернути вказані кошти до 25 травня 2012 року.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1 та 2 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При зверненні із вказаним позовом позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування свого позову.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими спростовуються вимоги позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10-11; 28-29; 57-60; 158; 179; 185; 209; 212; 214-215 ЦПК України, суд -

Вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги, щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання розписки недійсною - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя