У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсною розписки, визнання неукладеним договору позики, стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив і просив визнати недійсною розписку та неукладеним договір позики від 31 травня 2014 року між ним та ОСОБА_6, стягнути з відповідача на його користь 12 000 грн безпідставно набутих коштів та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що 31 травня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобілі, якими керували він та відповідач, зазнали пошкоджень.

Помилково вважаючи себе винним у дорожньо-транспортній пригоді, він передав ОСОБА_5 4 000 грн та 8 000 грн на відшкодування завданої шкоди та під дією психологічного тиску видав відповідачу розписку про наявність у нього 8 000 грн боргу.

У липні 2014 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до суду, у якому просив стягнути із ОСОБА_4 8 000 грн боргу за договором позики від 31 травня 2014 року.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено, стягнуто на його користь з ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 8 000 грн та 243 грн 60 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсною боргову розписку від 15 березня 2013 року та неукладеним договір позики від 15 березня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 12 000 грн безпідставно отриманих коштів та 365 грн 40 коп. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскаржуваним рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2015 року рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року скасовано в частині вирішення вимог ОСОБА_5 за зустрічним позовом про стягнення боргу та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову з інших підстав. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 8 000 грн заборгованості. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та з урахуванням часткового скасування апеляційним судом рішення місцевого суду, дійшли вірного висновку про недоведеність вимог ОСОБА_4 за первісним позовом та підставність і обґрунтованість заявленого ОСОБА_5 зустрічного позову, оскільки належні і допустимі докази у справі свідчать про невиконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за договором позики, що є підставою для стягнення боргу у сумі 8 000 грн у судовому порядку.

Такий висновок відповідає вимогам закону та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13.

Крім того, під час нового розгляду справи, апеляційний суд у відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк

Колегія суддів: