Справа № 344/4373/14-ц
Провадження № 2/344/916/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

10 жовтня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Мічути Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність і виселення, -

В С Т А Н О В И В :

28 березня 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність і виселення. З позовної заяви вбачається, що 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 57 000,00 швейцарських франків та зобов'язувався повернути у термін до 22 квітня 2014 року або достроково зі сплатою 9,99 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,18 кв.м, житловою площею 39,20 кв.м, що підтверджується договором іпотеки № б/н від 08 травня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту виникла заборгованість на загальну суму 81 274,71 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 710 488,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 46 141,13 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 403 357,32 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 35 133,58 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 307 131,33 грн. За таких обставин позивач просить в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 81 274,71 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України складає 710 488,64 грн., за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права власності, визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки, припинити право власності відповідачів на квартиру, виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою.

У судове засідання представник позивача не прибула, проте надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідачі у жодне судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, тоді як про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідачі були викликані у судове засідання через засоби масової інформації, про що свідчить наявне у матеріалах справи оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» від 19 липня 2016 року № 133 (5753) (а.с. 263). Проте відповідачі не повідомили про причини своєї неявки і не подали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до частини дев'ятої статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Згідно частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись статтями 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», Банком та ОСОБА_1, Позичальником, укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 57 000,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором; строк кредитування з 23 квітня 2007 року до 22 квітня 2014 року; процентна ставка встановлюється у розмірі 9,99 % річних (а.с. 10-17).

08 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», Заставодержателем, ОСОБА_2, Іпотекодавцем, що є майновим поручителем ОСОБА_1, Позичальника, укладений договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 407 439,00 гривень (а.с. 18-19).

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 23 квітня 2007 року станом на 22 листопада 2013 року становить на загальну суму 81 274,71 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 710 488,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 46 141,13 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 403 357,32 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 35 133,58 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 307 131,33 грн. (а.с. 20).

Відповідачем ОСОБА_1 отриманий кредит та здійснювалася оплата за кредитним договором (а.с. 23-30).

04 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання зобов'язання та добровільне звільнення приміщення (а.с.31-32, 36-40, 44-46).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», Продавцем, та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», Покупцем, укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 48-51).

03 лютого 2012 року складений акт прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», зокрема, за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року (а.с. 47).

01 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», Довірителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Про консалтинг», Повіреним, укладений договір доручення № 002, за умовами якого Повірений за дорученням Довірителя приймає на себе зобов'язання за винагороду здійснювати від імені Довірителя допустимі законодавством України за даним договором юридичні та/або фактичні дії, спрямовані на повернення простроченої або загальної заборгованості боржників (а.с. 52-73).

Листом від 21 травня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» засвідчує про продовження Товариству з обмеженою відповідальністю «Про консалтинг» строку дії договору доручення № 002 від 01 червня 2013 року відповідно до положень пункту 11.1 до 01 червня 2015 року включно, при цьому грошові зобов'язання, існуючі на дату припинення договору, підлягають виконанню сторонами (а.с. 123, 157).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, іпотекодержателем квартири АДРЕСА_2 є позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (а.с. 272-273).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина перша статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Розрахунок загальної суми заборгованості, наданий позивачем, є повним, чітким та зрозумілим, містить відомості про розмір заборгованості за кредитом, процентами.

Будь-яких доказів (висновок спеціаліста тощо), які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачами, суду не представлено.

Судом встановлено неналежне виконання відповідачем 1 взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладеного договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2007 року, що спричинило його істотне порушення.

Таким чином, розмір заборгованості за укладеним договором, що підлягає погашенню, становить на загальну суму 81 274,71 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 710 488,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 46 141,13 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 403 357,32 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 35 133,58 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 307 131,33 грн.

Частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 35 Закону «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Дана процедура була дотримана позивачем, про що свідчать копії вимоги з копіями фіскальних чеків, якими попереджено відповідачів про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки в разі непогашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до його положень, протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_3 є іпотечним майном, позичальник та майновий поручитель-іпотекодавець є громадянами України, договір іпотеки укладений в забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом, кредит отримано в іноземній валюті, спірна квартира є місцем постійного проживання позичальника та майнового поручителя-іпотекодавця, доказів, що у власності відповідачів є інше нерухоме житлове майно, матеріали справи не містять, загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв.м.

Таким чином, за наявності загальних правових підстав для звернення стягнення на майно суд вважає, що стягнення на предмет іпотеки не слід звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили з 07 червня 2014 року.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-714цс15, що відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 8 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Виходячи з вище встановлених обставин, зокрема, за наявності загальних правових підстав для звернення стягнення на майно, суд вважає, що вимоги позивача про припинення права власності на предмет іпотеки відповідачів підлягають задоволенню.

Частина друга статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У відповідності з вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Пункт 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року зазначає, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Таким чином, вимогами закону встановлені певні умови і порядок примусового виселення на підставі рішення суду мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, на яке звернене стягнення як на предмет іпотеки, у зв'язку з чим такі позовні вимоги одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені, оскільки на даний момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення вказаної квартири, а також стягнення на предмет іпотеки не слід звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому позовна вимога про виселення відповідачів є передчасною й не підлягає задоволенню.

У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Частина перша статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 8-9) та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (а.с. 261-262) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, відповідно статей 12, 33, 35, 37, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», статей 316, 317, 346, 524, 526, 527, 530, 546, 554, 610, 611, 612, 629, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, статей 109, 116 Житлового кодексу України, керуючись статтями 3, 4, 6, 10, 11, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-215, 218, 222-233, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність і виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2007 року на загальну суму 81 274,71 швейцарських франків, що згідно курсу Національного банку України складає 710 488,64 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2, загальна площа 67,18 кв.м, житлова площа 39,20 кв.м шляхом передачі Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2, загальна площа 67,18 кв.м, житлова площа 39,20 кв.м.

Припинити право власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, загальна площа 67,18 кв.м, житлова площа 39,20 кв.м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності 07 червня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у сумі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.), витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, у сумі 315,00 грн. (триста п'ятнадцять грн. 00 коп.), усього на загальну суму 2 142,00 грн. (дві тисячі сто сорок дві грн. 00 коп.).

Стягнути з Шевчука Олени Василівни, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у сумі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.), витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, у сумі 315,00 грн. (триста п'ятнадцять грн. 00 коп.), усього на загальну суму 2 142,00 грн. (дві тисячі сто сорок дві грн. 00 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуто Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.В. Мелещенко