АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Бреславського О.Г., Яремка В.В.

секретаря Окармус О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Буковини», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області про визнання договору оренди землі недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №22 від 01.11.2007 року, який укладений між останньою та ТОВ «Мрія Буковини», вирішити питання відшкодування судових витрат.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка розміром 3,74 га згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 12.04.2005 року. 01.11.2007 року позивачка уклала із ТзОВ «Мрія Буковини» договір оренди №22.

Посилається на те, що відповідач внаслідок порушення п.11. вказаного договору протягом 2008-2014 років не переглядав питання щодо розміру орендної плати в зв'язку із змінами розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, в том у числі внаслідок інфляції, станом на час подання позову сума недоплати становить 58 290,72 грн.

Крім цього представник позивача посилається на те, що договір оренди

№22ц-384/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Угриновська Л.Я.

Категорія 19/23 Доповідач Чупікова В.В.

земельної ділянки укладений із порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст.15 Закону України «Про оренду землі», а саме: договір оренди не містить таку істотну умову, як збереження стану об'єкта оренди, що

свідчить про відсутність гарантії збереження землі позивача. В порушення п.37 договору, ст.17 Закону України «Про оренду землі», акти приймання - передачі земельної ділянки не були складені та підписані.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Представник позивача ОСОБА_1, апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та визнав ту обставину, що на час звернення до суду відсутність істотної умови в договорі оренди №22 не призвело до заподіяння шкоди позивачу, позов заявлений з метою упередження заподіяння шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, щодо відсутності правових підстав для визнання спірного договору оренди землі недійсним, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що відсутність в договорі оренди такої істотної умови, як збереження стану об'єкта оренди, порушує права позивача ОСОБА_3, а також встановлено, що остання пропустила строк звернення до суду.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ТОВ «Мрія Буковини» та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі №22, предметом якого є земельна ділянка, загальна площа якої становить 3,74 га (а.с.6-7).

Згідно ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Частиною першою ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 15 Закону України «Про оренду землі» визначає істотні умови договору оренди землі.

У правових позиціях, які висловлена Верховним Судом України в постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94 цс.13, від 21 січня 2015 року у справі №6-215 цс.14, від 25 грудня 2013 року у справі 6-78 цс.13 зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

У зв'язку з цим, при вирішенні спору необхідно за доводами позивача встановити чи дійсно порушуються права орендодавця, у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Саме по собі встановлення судом відсутності у договорі оренди земельної ділянки умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не являється достатньою підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме визнання правочину недійсним.

Позивач та її представник належними та допустимими доказами не довели, що відсутність у договорі оренди №22 такої істотної умови, як збереження стану об'єкта оренди, не складання актів приймання - передачі земельної ділянки порушили права позивача, які б підлягали захисту.

Доводи апелянта щодо позовної давності не заслуговують на увагу оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову, прийшовши до висновку про його безпідставність.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін. Доводи представника позивача не дають підстав для скасування цього рішення з постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.209, 218, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Чупікова В.В.

Судді Бреславський О.Г.

Яремко В.В.