У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 19 травня 1972 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ОСОБА_4 успадкував житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21 лютого 1989 року їм дозволено ремонт вказаного будинку з добудовою та переплануванням. Подружжя повністю знесло вказаний будинок та звело на його місці новий житловий будинок площею 125,40 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, спадкоємцями першої черги за законом після її смерті є її чоловік та діти, зокрема й вона, позивачка.

Посилаючись на те, що зазначений житловий будинок був зведений за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя її батьків, вона успадкувала 1/8 частину після смерті матері, проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок, позивачка просила: припинити право власності ОСОБА_4 на будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 травня 1983 року у зв'язку з його фактичним знищенням; визнати за нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/8 частину зазначеного будинку за кожним, а за ОСОБА_4 - на 5/8 частин вказаного будинку.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання спірного житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний перебудований житловий будинок не зданий до експлуатації, а також із того, що не надано доказів дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому він є самочинним і суд не може визнати на нього право власності.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 19 травня 1972 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

16 травня 1983 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на саманний житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21 лютого 1989 року дозволено ремонт вказаного будинку з добудовою та переплануванням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, спадкоємцями першої черги після її смерті є її чоловік та діти, зокрема й ОСОБА_3

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що за час шлюбу її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - повністю знищили саманний житловий будинок, успадкований ОСОБА_4, та звели на його місці новий житловий будинок, проте не здали його до експлуатації, що перешкоджає їй оформити право власності на 1/8 частину цього будинку в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_7

Суди дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав того, що спірний перебудований житловий будинок не зданий в експлуатацію, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили, коли цей будинок було зведено або реконструйовано, хоча від цього залежить наявність у власників нового або реконструйованого житлового будинку обов'язку з введення його до експлуатації.

Так, відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично ухилились від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 01 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська