Справа № 453/611/15 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/4014/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фірма «ОСОБА_3» про стягнення заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства « Фірма «ОСОБА_3» про стягнення заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить таке скасувати, а справу направити на повторний розгляд. Зазначає про те, що судом проігноровані докази про розрахунок тарифної ставки позивача, оператора 2 розряду. Тарифна ставка обчислена відповідно до законодавства та по розміру рівняється тарифній ставці 1 розряду, що суперечить законодавству. Тарифна ставка 1 розряду, у якій йдеться у генеральній угоді, відсутня. Відповідач невірно встановлював тарифні ставки. Відсутність угоди не звільняє від обов`язку погодити усі питання визначення тарифних ставок. На підвищення тарифної ставки (посадового окладу) на 25 % як мінімальної гарантії в оплаті праці виникає право з моменту набуття статусу особи, яка проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, тобто з моменту одержання відповідного посвідчення, такого підвищення не було здійснено.

Заслухавши суддю доповідача, представника апелянта ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5-М. С., перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 24.07.2006 року і до часу звільнення за угодою сторін - 15.10.2008 року працював оператором 2-го розряду заправної станції № 3 ЗАТ «Фірма «ОСОБА_3», розташованої у смт. Верхнє Синьовидне, Сколівського району Львівської області, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського населеного пункту (а. с. 13-15).

Позивачу 20.12.2004 року Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області видане посвідчення серії А №501901 громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту (а с. 17).

Відповідачу у період роботи позивачем ОСОБА_2 посвідчення громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту, представлене не було. Упродовж усього часу роботи на вказаному підприємстві і аж до дня звільнення, позивач не предявляв посвідчення .

Як встановлено судом, відповідач ПАТ «Фірма «ОСОБА_3» не є членом генеральної угоди, угод на галузевому та регіональному рівнях, які б визначали тарифні ставки і посадові оклади працівників згаданого товариства, як мінімальні гарантії в оплаті праці (а. с. 119).

Випискою по особовому рахунку працівника ПАТ «Фірма «ОСОБА_3» за липень 2006 - жовтень 2008 років (а. с. 111) підтверджується, що ОСОБА_2 нараховувалася заробітна плата по тарифній системі у залежності від кількості відпрацьованих годин (у тому числі нічних). Всього позивачу за вказаний період виплачено 26947 грн. 99 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з врахуванням уточнення /а.с. 148/ про стягнення з відповідача у користь позивача 11 275,84 грн. недоотриманої заробітної плати, 1500 грн. узгодженої суми відшкодування за правову допомогу, суд першої інстанції зазначив про те, що посадовий оклад позивача ОСОБА_2 за період з 2006 року по 2008 рік був вищий більш ніж на 25% від розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» за час роботи на ЗАТ «Фірма «ОСОБА_3», а тому прийшов до висновку, що підстав підвищення окладу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб які працюють в гірських районах», не було та не підлягають задоволенню вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту. Окрім того, зазначив про те, що погодинна тарифна ставка позивача була більшою ніж на 25% від розмірів мінімальної заробітної плати встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» за час роботи на ЗАТ «Фірма «ОСОБА_3», тому на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб які працюють в гірських районах», підвищення окладу не проводилось.

З висновками суду погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до п. 2 Положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені ст. ст. З, 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25%.

Таким чином, пільги, передбачені ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і зазначеною вище Постановою, розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці. Із змісту вказаної норми випливає, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальні гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» не проводиться.

Як видно з довідки про доходи №17 (а.с. 88) позивача, посадовий оклад позивача ОСОБА_2 за період з 2006 року по 2008 рік, був вищий більш ніж на 25% від розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» за час роботи на ЗАТ «Фірма «ОСОБА_3», окрім того, як встановлено судом, відповідач ПАТ «Фірма «ОСОБА_3» не є членом генеральної угоди, угод на галузевому та регіональному рівнях, які б визначали тарифні ставки і посадові оклади працівників згаданого товариства, як мінімальні гарантії в оплаті праці (а. с. 119).

Випискою по особовому рахунку працівника ПАТ «Фірма «ОСОБА_3» за липень 2006 - жовтень 2008 років (а. с. 111) підтверджується, що ОСОБА_2 нараховувалася заробітна плата по тарифній системі у залежності від кількості відпрацьованих годин (у тому числі нічних). Всього позивачу за вказаний період виплачено 26947 грн. 99 коп. Зазначений дохід перевищував більш як на 25% розмір мінімальної заробітної плати відповідного розрахункового періоду, а отже підстав підвищення окладу як особі, яка працює у гірській місцевості на 25 %, у відповідача не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та оцінені надані сторонами докази, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення .

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6