Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - публічне акціонерне товариство «Кредобанк», про витребування майна,за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 жовтня 2014 року він уклав з публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») кредитний договір № 4627.19.00.2329, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 158 064 грн 80 коп. на строк до 1 жовтня 2021 року для придбання автомобіля «Renault Logan», 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Даний автомобіль ним було передано в заставу ПАТ «Кредобанк» за договором застави від 2 жовтня 2014 року на забезпечення виконання ним зобов'язань за кредитним договором від 2 жовтня 2014 року № 4627.19.00.2329. На підставі цього договору 2 жовтня 2014 року було внесено запис в Державний реєстр обтяжень рухомого майна про заборону відчуження даного автомобіля.

Позивач зазначав, що через деякий час після придбання транспортного засобу у зв'язку з тим, що втратив джерело доходів, на які розраховував при купівлі автомобіля, він вирішив його продати. При цьому мав намір продати автомобіль покупцю, який би погодився його придбати за умови переоформлення на себе його прав та обов'язків за кредитним договором. Знайти такого покупця йому запропонував ОСОБА_7, а тому на ім'я останнього ним була видана довіреність від 4 листопада 2014 року, засвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. та зареєстрованою в реєстрі за №1183. Разом із цим він передав ОСОБА_7 автомобіль та реєстраційні документи на нього, будучи впевненим, що ОСОБА_7 не зможе самостійно продати автомобіль, оскільки щодо нього діють обтяження, внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі договору застави.

Через деякий час він звернувся до ОСОБА_7 за результатами виконання доручення та про повернення автомобіля, від якого дізнався, що той у порядку передоручення видав ОСОБА_9 довіреність від 4 листопада 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б., зареєстровану в реєстрі за №5091, та передав їй автомобіль, а та, у свою чергу, продала автомобіль ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу, на підставі якого було видано довідку-рахунок від 6 листопада 2014 року № ВІА 790281 ПП ВТП «Гермес». Дана довідка-рахунок стала підставою для державної реєстрації автомобіля за ОСОБА_8

Позивач вважав, що незаконним відчуженням автомобіля за договором купівлі-продажу було порушено його права та інтереси, що полягає у неможливості розпорядження автомобілем, і як наслідок, неспроможність погашати кредит та збільшення розміру заборгованості по ньому за рахунок штрафних санкцій за прострочення його повернення.

У зв'язку з цим ОСОБА_6 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «RenaultLogan», 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, на підставі якого було видано довідку-рахунок від 6 листопада 2014 року № ВІА 790281 ПП ВТП «Гермес» та повернути йому вказаний автомобіль, який знаходиться у ОСОБА_8

У процесі розгляду справи ОСОБА_6 уточнив свої позовні вимоги, і крім вищезазначеного, просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на його користь автомобіль «RenaultLogan», 2014 року випуску, оскільки як йому стало відомо, після подачі ним даного позову до суду, спірний автомобіль ОСОБА_8 було відчужено ОСОБА_10, на підставі довідки-рахунку ААЕ № 045492, виданої 13 березня 2015 року ТОВ «Автопровайдер» та зареєстровано за даною особою 13 березня 2015 року Центром ДАІ 8050.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 2 жовтня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 4627.19.00.2329, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 158 064 грн 80 коп. на строк до 1 жовтня 2021 року для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля «RenaultLogan», 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між позивачем та ТОВ «ТерКо Авто Центр».

2 жовтня 2014 року між цими ж сторонами було укладено договір застави, предметом якого є вказаний транспортний засіб, який позивач зобов'язувався не відчужувати у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження таким, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від заставодержателя (п. 4.1.4 договору).

3 жовтня 2014 року Львівською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості в Державний реєстр обтяжень рухомого майна щодо застави спірного транспортного засобу - заборони відчуження такого.

Встановлено, що всупереч взятим на себе зобов'язанням за договором застави позивачем 4 листопада 2014 року було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 1183, якою він уповноважив ОСОБА_7 розпоряджатися (продавати, обмінювати, заставляти, передавати в оренду, в користування на умовах позички, в найм) спірним транспортним засобом, в тому числі одержувати належні ОСОБА_6 кошти від продажу автомобіля (а. с. 11, т.1)

ОСОБА_7 у цей же день 4 листопада 2014 року видав довіреність ОСОБА_9, згідно з якою надав останній право розпоряджатися (продавати, обмінювати, заставляти, передавати в оренду, в користування на умовах позички, в найм) спірним транспортним засобом (а. с. 12, т.1).

У подальшому за даними управління Державтоінспекції УМВС України в Тернопільській області, спірний транспортний засіб на підставі довідок-рахунків був відчужений ОСОБА_9 згідно наданого їй доручення від 4 листопада 2014 року ОСОБА_8 вже 6 листопада 2014 року, а згодом - 13 березня 2015 року ОСОБА_10

Встановивши обставини у справі, які свідчать, що ОСОБА_6 в порушення вимог п. 4.1.4 договору застави, ст. 586 ЦК України, знаючи про те, що накладена заборона на відчуження автомобіля, видав довіреність третій особі на користування та розпорядження предметом застави, в тому числі і на продаж, а також те, що у процесі розгляду справи позивач не довів факту того, що автомобіль вибув із його володіння не з його волі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про витребування майна.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Усупереч положенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору застави боржник відчужив майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не звернули уваги на вищезазначені положення Закону та вирішили даний спір не з'ясувавши основного питання у справі, чи була згода заставодержателя на відчуження предмета застави.

Без з'ясування цього питання висновок судів про відмову у позові є передчасним.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік Головуючий Судді: