У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 973 грн 27 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), і ОСОБА_1 укладено договір № 15-502/341, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 000 грн до 26 червня 2011 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 341-1, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати з ОСОБА_1 перед банком в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним договором кредиту.

Оскільки відповідачі належним чином не виконали взяті на себе зобов'язання, 30 травня 2011 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2012 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21 367 грн 03 коп. заборгованості.

Станом на 22 лютого 2015 року зобов'язання за кредитним договором не виконано, за період з 31 травня 2011 року до 22 лютого 2015 року за спірним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 23 973 грн 27 коп., з якої: 10 173 грн 27 коп. - проценти за користування кредитом, 8 800 грн - комісія та 5 000 грн - пеня, що є підставою для солідарного стягнення із відповідачів вказаної суми.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 3 березня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 15-502/341 у розмірі 19 973 грн 27 коп., з якої: 10 173 грн 27 коп. - заборгованість за процентами, 8 800 грн - заборгованість за комісією, 1 000 грн - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витратах.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15), виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що після ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2012 року зобов'язання за кредитним договором не виконувались належним чином, тому з урахуванням умов укладеного кредитного договору та договору поруки, з відповідачів, як солідарних боржників, підлягає стягненню заборгованість за процентами, комісія та пеня, розмір якої зменшено судом відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції після надходження справи із Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, апеляційний суд, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, правовому висновку Верховного Суду України та встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку з тим, що після закінчення строку дії кредитного договору банк не звертався до поручителя із вимогами погасити заборгованість боржника, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи свідчать про те, що банк до закінчення строку дії кредитного договору звернувся до боржника і поручителя з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відтак умови для припинення поруки за ч. 4 ст. 559 ЦК України не настали.

Посилання заявників на те, що вимога банку про стягнення комісії є незаконною, оскільки порушує положення Закону України «Про захист прав споживачів», не є підставою для скасування ухвалених судами судових рішень, оскільки заявниками не надано доказів про визнання кредитного договору недійсним у цій частині.

Не можна погодитись і з доводами касаційної скарги про те, що право банку на отримання процентів і комісії припинилось з часу набрання законної сили рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2012 року, оскільки такі доводи спростовуються правовим висновком Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15).

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 3 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова