УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідачів 69 тис. дол. США, що еквівалентно 1 499 370 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 травня 2008 року ОСОБА_4 позичила у неї 69 тис. дол. США, які зобов'язалась повернути в строк до 31 грудня 2014 року. Позика була здійснена в інтересах, на той час сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У вказаний термін борг повернуто не було. На її вимоги, відповідачі не реагують, кошти не повертають.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Отже, особа, яка пред'явила розписку для виконання і є позикодавцем.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суди послалися на те, що позивач надав копію боргової розписки, а не оригінал.

Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернули і не зазначили, чи вимагали учасники процесу подання саме оригіналу боргових розписок, чи оспорювали сам факт позики.

Не ґрунтується на законі і висновок суду про безгрошовість договору позики.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Дійшовши висновку про те, що за договором позики, на який посилається позивач у позовній заяві, грошові кошти у розмірі 69 тис. дол. США позивач відповідачу не передавала, суд разом із тим не врахував, що розписка позичальника від 7 грудня 2009 року за безгрошовістю не оспорена, та є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, цей правовий висновок суду не випливає ні зі змісту розписки позичальника від 8 квітня 2011 року, ні з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується письмовою розпискою позичальника.

За положеннями статті 65 СК України у разі укладення одним з подружжя за час шлюбу договору позики (кредиту) в інтересах сім'ї предметом поділу спільного сумісного майна подружжя буде не тільки майно, а й борги за цим договором.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Суд установив, що кошти за укладеним за час шлюбу договором позики позичальник одержав для погашення кредиту, не з'ясував на які цілі брався кредит, хто вносив кошти на його погашення, чи не придбано за кредитні кошти майно, що є об'єктом спільної власності подружжя. З'ясування вказаних обставин має важливе значення для правильного вирішення справи, оскільки зазначене рішення може мати преюдиційне значення при вирішенні справи про поділ майна подружжя, у разі придбання його за кредитні кошти, на погашення яких бралась позика. Право спільної сумісної власності на придбане за рахунок позичених грошових коштів майно, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені по справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович