У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 107 тис. грн на строк до 21 вересня 2014 року зі сплатою 21,5 % річних. 23 жовтня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, загальною площею 71,4 кв. м та земельну ділянку площею 0,1605 га, на якій розташований зазначений вище житловий будинок. Указане нерухоме майно належало іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 7 квітня 2004 року.

Позивач указував про те, що з лютого 2009 року ОСОБА_4 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором. 16 серпня 2011 року нотаріусом був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме зазначений житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, для погашення заборгованості ОСОБА_4 за укладеним між сторонами договором відновлювальної кредитної лінії у розмірі 145 978 грн 76 коп. за період з 23 жовтня 2008 року по 15 серпня 2011 року.

Рішенням апеляційного від 1 вересня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виселено зі спірного житлового будинку без надання іншого житла.

ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначало про те, що під час виконання вищевказаного рішення суду про виселення було виявлено, що ОСОБА_4 у порушення умов кредитного договору та без дозволу банку, як іпотекодержателя, вселила та зареєструвала у спірному житловому будинку: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітніх - ОСОБА_7, ОСОБА_8

4 лютого 2015 року банк на адресу відповідачів направив вимоги про звільнення житлового будинку протягом одного місяця. Проте, відповідачі вимоги банку не виконали та житловий будинок не звільнили.

З урахуванням наведеного ПАТ «Державний ощадний банк України» просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітніх - ОСОБА_7, ОСОБА_8, з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити частково, виселивши з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційномупорядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, та малолітні - ОСОБА_7, ОСОБА_8 самостійно виселилися зі спірного житлового будинку й зняті з реєстрації.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що підстави для виселення ОСОБА_5 з житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення відсутні, оскільки вона вселилась за згодою власників даного нерухомого майна як член їх сім'ї та спірний житловий будинок, який є предметом іпотеки, було придбано не за рахунок кредитних коштів.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 22 жовтня 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 107 тис. грн на строк до 21 вересня 2014 року зі сплатою 21,5 % річних.

23 жовтня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4, ОСОБА_6 передали банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, загальною площею 71,4 кв. м та земельну ділянку площею 0,1605 га, на якій розташований зазначений вище житловий будинок, вказане нерухоме майно належало іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 7 квітня 2004 року.

Відповідно до довідки Берестівецької сільської ради Уманського району Черкаської області, що видана у жовтня 2008 року, у спірному житловому будинку зареєстрований, проживає ОСОБА_6 та проживає без реєстрації ОСОБА_4

16 серпня 2011 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 71,4 кв. м та земельну ділянку площею 0,1605 га, на якій розташований зазначений вище житловий будинок, у позасудовому порядку для погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором відновлювальної кредитної лінії від 22 жовтня 2008 року у розмірі 145 978 грн 76 коп. за період з 23 жовтня 2008 року по 15 серпня 2011 року.

Рішенням апеляційного Черкаської області від 1 вересня 2015 року виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зі спірного житлового будинку без надання іншого житла.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що на момент укладення іпотечного договору у спірному житловому будинку були зареєстрованими та проживали лише іпотекодавці, якими були ОСОБА_4, ОСОБА_6 Інші особи в будинку не проживали й зареєстрованими не були, іпотекодавцями не були.

Проте у порушення умов іпотечного договору, без погодження з банком було зареєстровано у вищевказаному житловому будинку відповідачів, чим порушено права банку як іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом установлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок ОСОБА_3, ОСОБА_4, та малолітні - ОСОБА_7, ОСОБА_8, добровільно звільнили будинок та 6 січня 2016 року були зняті з реєстрації за вказаною адресою, чим виконали вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до довідки Берестівецької сільської ради Уманського району Черкаської області від 1 вересня 2014 року ОСОБА_5 проживає без реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_5 у порушення умов іпотечного договору та прав іпотекодержателя зайняла спірний житловий будинок, який є предметом іпотеки, самоправно без згоди іпетокодержателя після укладення між сторонами вказаного іпотечного договору.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідив чи наявні підстави для виселення відповідачки зі спірного житлового будинку, який є предметом іпотеки, у разі її незаконного вселення, яким було порушено іпотечний договір та права іпотекодержателя, при відсутності доказів щодо належності ОСОБА_5 до осіб, яких при виселенні позивач за власний рахунок зобов'язаний забезпечити іншим житлом.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року у частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик