У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 травня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ«КБ «Хрещатик»)укладено договір про надання в тимчасове користування індивідуального депозитного сейфу (далі - ІДС), в який вона наступного дня поклала грошові кошти в розмірі 150 тис. доларів США. У подальшому вонанеодноразово продовжувала термін дії договору, переукладаючи його. Після покладення грошових коштів до сейфу впродовж всього строку оренди індивідуального депозитного сейфуні вона, ні її син, який мав право доступу до сейфа, у сховище не заходили та вміст сейфу не перевіряли.

23 березня 2015 року вона на вимогу працівника банку прийшла у Вишенське відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» та, відкривши ІДС, виявила зникнення всіх грошовихкоштів, які були покладені на зберігання.

За фактом вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відповідні відомості та розпочато досудове розслідування.

ОСОБА_3 зазначила, що ПАТ «КБ «Хрещатик» не виконало своїх зобов'язань та не забезпечило цілісність та охорону ІДС, внаслідок чого їй завданозбитки в розмірі 150 тис. доларів США, що станом на 1 вересня 2015 року є еквівалентом 3 270 750 грн, які вона просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_3 150 тис. доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є споживачем банківської послуги по наданню ІДС, у зв'язку з порушенням відповідачем вимог Інструкції про ведення касових операцій у ПАТ «КБ «Хрещатик», Правил організації захисту приміщень банків України у Вишенському відділенні ПАТ «КБ «Хрещатик» при наданні послуг оренди ІДС, що спричинило можливість несанкціонованого проникнення сторонньої особи до ІДС № 1/12 та обов'язку забезпечити охорону та зовнішню недоторканість ІДС, їй завдано шкоду, яка на підставі ст. 1209 ЦК України підлягає відшкодуванню ПАТ «КБ «Хрещатик».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, передбачений ст. 971 ЦК України, тобто без відповідальності банку за вміст сейфа, тому згідно зі ст. 971 ЦК до таких відносин застосовуються положення ЦК України про майновий найм (оренду). Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження вкладення в орендований сейф грошових коштів та прийняття їх банком на зберігання.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 6 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір про надання в тимчасове користування ІДС на період з 6 травня 2014 року до 6 червня 2014 року, за умовами якого банк надав клієнту в тимчасове платне користування ІДС № 1/12 розміром 100 мм х 300 мм, що розташований в приміщенні ПАТ «КБ «Хрещатик» за адресою: АДРЕСА_1, та забезпечує цілісність та охорону ІДС, а клієнт зобов'язався сплатити надані банком послуги. Пунктом 2.4.2 договору передбачено право користування ІДС довіреною особою клієнта - ОСОБА_4

ОСОБА_3 вчасно оплачувала надану їй послугу та термін дії договору від 6 травня 2014 року був неодноразово продовжений без укладення будь-яких додаткових угод та діяв до 6 грудня 2014 року.

8 грудня 2014 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 укладено договір про надання в тимчасове користування індивідуального банківського сейфу (далі - ІБС), за умовами якого банк надав клієнту в тимчасове платне користування ІБС № 1/12 розміром 10 см, що розташований в приміщенні ПАТ «КБ «Хрещатик» за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язався забезпечити цілісність та охорону ІБС, а клієнт - сплатити за надані банком послуги.

Відповідно до квитанцій від 8 грудня 2014 року № 1 та № 2 ОСОБА_3 сплатила заставну вартість ключа від індивідуального сейфу в розмірі500 грн та 127 грн за користування сейфом.

Додатковою угодою від 6 січня 2015 року № 1 до договору від 8 грудня 2014 року про надання в тимчасове користування ІБС строк користування ІБС визначено з 6 січня 2015 року до 6 березня 2015 року включно, що складає 60 діб оренди, плата за користування ІБС сплачена позивачем повністю.

Додатковою угодою від 5 березня 2015 року № 2 до договору від 8 грудня 2014 року про надання в тимчасове користування ІБС строк користування ІБС визначено з 6 березня 2015 року до 4 травня 2015 року включно, що складає 60 діб оренди, за користування сейфом позивач сплатила 259 грн 60 коп.

25 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття мір до невідомої особи, яка в період часу з 7 травня 2014 року вчинила крадіжку грошових коштів у розмірі 150 тис. доларів США з ПАТ «КБ «Хрещатик» за адресою: АДРЕСА_1, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 березня 2015 року. Із заявами про зникнення цінностей звернулися за період з 6 березня 2015 року до 28березня 2015 року ще чотириособи.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм процесуального права апеляційний суд, пославшись на те, що надані позивачем на підтвердження наявності грошових коштів у розмірі 150 тис. доларів США докази, а саме договори купівлі-продажу від 28 лютого 2013 року та від 18 квітня 2013 року, не свідчать про те, що вказані грошові кошти були покладені в орендований індивідуальний банківський сейф, не надав їм належної правової оцінки, доводи позивача належним чином не перевірив.

При цьому суд не звернув увагу на особливості правового регулювання правовідносин, що виникли між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 971 ЦК України передбачено, що до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Вимоги до захисту приміщень банків України, їх філій, відділень і пунктів обміну іноземної валюти встановлені Правилами з організації захисту приміщень банків України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 4 червня 2013 року № 195/ДСК, (далі - Правила), які діяли на час укладення між сторонами договору про надання в тимчасове користування індивідуального депозитного сейфу.

У п. 4.1. Правил визначено, що банк зобов'язаний обладнати сховище цінностей та/або сховище індивідуальних сейфів: першим та другим рубежами системи охоронної сигналізації, а також кодовим пристроєм керування приймально-контрольними приладами установлення під охорону та зняття з-під охорони рубежів охоронної сигналізації.

Пунктом 4.3. Правил передбачено, що банк зобов'язаний обладнати сейф, що використовується як сховище цінностей та/або сейф з індивідуальними сейфами: першим рубежем системи охоронної сигналізації - безпосередньо двері сейфу на відчинення; другим рубежем системи охоронної сигналізації - зовнішні поверхні сейфу за допомогою сповіщувачів, що реагують на його руйнування ззовні.

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не з'ясував, чи були сейфи та кімната, в якій вони знаходились, обладнані сигналізацією, і в якому режимі працювала сигналізація.

Порядок надання в оренду та зберігання цінностей клієнтів в індивідуальних банківських сейфах у ПАТ КБ «Хрещатик» визначено Інструкцією про ведення касових операцій у ПАТ КБ «Хрещатик», затвердженою постановою правління ПАТ КБ «Хрещатик» від 27 грудня 2012 року № 2607 (з подальшими змінами), (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 1.8. розділу VІ Інструкції відповідальним за організацію роботи сховища для ІБС є керівник установи банку.

Згідно з п. 1.10 Інструкції здійснення всіх функцій щодо приймання на зберігання цінностей та надання в оренду ІДС покладається на співробітників банку (регіонального відділення, відділення), крім касових працівників за наказом банку (регіонального відділення). Цим же наказом визначаються обов'язки цих відповідальних працівників з організації роботи ІДС та розподіл ключів від сейфової кімнати, сховищ для ІДС та майстер-ключа, визначається особа, на яку покладається відповідальність за здійсненням контролю за дотриманням вимог розділу VІ цієї Інструкції.

Проте апеляційний суд не перевірив, чи була відповідальна особа забезпечена належними умовами зберігання майстер-ключа та чи було дотримано нею обов'язків, передбачених Інструкцією, та не надав належної правової оцінки висновкам експертизи від 30 березня 2015 року, від 2 квітня 2015 року та від 30 квітня 2015 року, відповідно до яких з ключів клієнтів, у яких пропали цінності з ІБС, робилися відбитки.

Отже, у порушення ст. ст. 212 -214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справита дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, який ґрунтується на припущеннях, що заборонено у силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 8 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик