УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року представник позивача звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 21.06.2005 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/1179/74/087, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 42 500,00 доларів США, зі сплатою 13% річних та кінцевим терміном повернення до 21.06.2015.

З метою зменшення фінансового навантаження на ОСОБА_2, 07.04.2009 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, за умовами якої ОСОБА_2 були встановлені кредитні канікули на період з 07.04.2009 по 07.04.2010 та зменшено розмір щомісячного платежу.

01.06.2010 між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, відповідно до якої було збільшено строк погашення кредиту на 169 місяців до 21.07.2029.

Представник позивача вказувала, що банк виконав зобов'язання за договором, проте свої зобов'язання в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування наданими коштами, відповідач не виконала.

Справа № 759/7765/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3167/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Враховуючи наведене, вважала, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплату відсотків, а тому просила стягнути з відповідача суму заборгованості по кредиту у розмірі 29 479,10 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на20.02.2015, 821 243,33 грн., з яких: 24 375,62 доларівСША (679 068,06 грн.) - заборгованість по кредиту, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 186,23 доларівСША (5 188,09 грн.), заборгованість по відсоткам в розмірі 2 838,89 доларівСША (79 087,20 грн.), в тому числі прострочена заборгованість по відсоткам в сумі 2 562,41 доларів США (71 384,88 грн.) та пеня в розмірі 2 264,59 доларів США (63088,07 грн.).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзенбанк Аваль» заборгованість за договором 014/1179/74/087 від 21.06.2005 у розмірі 29479,10 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 821 243,33 грн.,а також судовий збір 3 654,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

ОСОБА_2 зазначила, що у зв'язку з тим, що її представник, з якою була домовленість про вжиття останньою всіх необхідних заходів щодо захисту прав відповідача, не з'явилася в судове засідання, а відтак у ОСОБА_2 була відсутня можливість захистити свої права в суді першої інстанції.

Вказувала, що зміна процентної ставки банком в односторонньому порядку та умова договору, яка передбачає таку зміну, є нікчемним правочином і суд першої інстанції зобов'язаний був з'ясувати, за якою процентною ставкою нараховані відсотки за кредитом та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до тих умов договору.

Вважала, що суд мав перерахувати розмір процентів, нарахованих банком в період з 29.06.2014 по 20.02.2015, відповідно до процентної ставки 13% річних, встановленої п.1.4 кредитного договору.

Також вважала, що суд не дослідив в сукупності кредитний договір, додаткову угоду №2 від 01.06.2010 та розрахунки заборгованості.

Зазначала, що в результаті неповного з'ясування обставин справи, суд стягнув з відповідача заборгованість у значно вищому розмірі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача просила апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 21.06.2005 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/1179/74/087, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 42 500,00 доларів США, зі сплатою 13% річних та кінцевим терміном повернення до 21.06.2015 (а.с.10).

07.04.2009 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, за умовами якої ОСОБА_2 були встановлені кредитні канікули на період з 07.04.2009 по 07.04.2010 та зменшено розмір щомісячного платежу до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором (а.с. 12).

01.06.2010 між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, відповідно до якої було збільшено строк погашення кредиту на 169 місяців до 21.07.2029 (а.с. 16-17).

В результаті порушення умов кредитного договору, станом на 20.02.2015, у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 821243,33 грн., з яких: 24375,62 доларів США (679068,06 грн.) - заборгованість по кредиту,в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 186,23 доларів США (5188,09 грн.), заборгованість по відсоткам в розмірі 2 838,89 доларівСША (79 087,20 грн.), в тому числі прострочена заборгованість по відсоткам в сумі 2 562,41 доларів США (71 384,88 грн.) та пеня в розмірі 2 264,59 доларів США (63088,07 грн.)(а.с. 7-9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача мало місце порушення умов кредитного договору, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до умов кредитного договору та додаткових угод до нього, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом та відсотками, шляхом сплати ануїтентних платежів згідно з графіком, який є додатком до, укладеного між сторонами, договору (а.с. 17-20).

З матеріалів справи вбачається та стороною відповідача не заперечувалося, що банк виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором.

Разом з тим, позичальник всупереч умовам договору, платежів на погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам не здійснив.

10.12.2014 банком направлялася на адресу відповідача вимога щодо необхідності сплатити заборгованість за кредитним договором (а.с. 21).

Колегія суддів також погоджується із розміром заборгованості, яку просить стягнути позивач, оскільки відповідно п. 9.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

За прострочення виконання кредитного зобовязання банком, відповідно до наданого позивачем розрахунку, нарахованопеню у розмірі 2 264,59 доларівСША (63 088,07 грн.).

Таким чином, враховуючи умови договору та наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості від 20.02.2015, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 479,10 доларів США (821 243,33 грн.).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином в сукупності кредитний договір, додаткову угоду №2 від 01.06.2010 та розрахунки заборгованості, в результаті чого стягнув з відповідача заборгованість у значно вищому розмірі, колегією суддів відхиляються з огляду н наступне.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження невірності проведених банком нарахувань та власного розрахунку заборгованості.

Посилання представника відповідача на те, що представник, який був присутній в судовому засіданні в суді першої інстанції, не вжив необхідних заходів щодо захисту прав відповідача, а відтак у ОСОБА_2 була відсутня можливість захистити свої права шляхом надання необхідних доказів, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи зазначене, підписання ОСОБА_2 як кредитного договору так і додаткової угоди №2 від 01.06.2010, свідчить про погодження нею та прийняття всіх істотних умов таких договору та угоди.

Посилання представника відповідача на контррозрахунок відповідача за кредитним договором, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки даний розрахунок судом першої інстанції досліджений не був, а суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обгрутованість оскаржуваного судового рішення на момент його ухвалення.

Суд також надає оцінку тому, що вказаний розрахунок не був наданий до суду першої інстанції без поважних причин.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: