У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Обласного комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Рівне" - Теперика Олександра Вячеславовича на рішення Рівненського районного суду від 6 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Рівне" про визнання права на приватизацію кімнати, визнання незаконним рішення про відмову в приватизації та зобов'язання надати дозвіл на приватизацію житла,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 6 липня 2016 року позов задоволено частково:

Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлового блоку АДРЕСА_2.

Визнано незаконним рішення про відмову в приватизації, що оформлено протоколом №1 засідання комісії з питань приватизації та реконструкції гуртожитку Обласного комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Рівне" (далі - ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне") від 29 липня 2015 року

В решті вимог позивачу відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач через свого представника покликався на його незаконність і необґрунтованість через неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалось про безпідставне відхилення як неналежного доказу показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які вказали, що позивач ніколи не мешкав у спірному жилому приміщенні, а був там лише зареєстрований.

Крім того, часткове, а певними періодами часу і повне невикористання електроенергії та водопостачання, а також несистемна оплата за надані послуги свідчать про те, що він там не проживав.

Щодо тверджень суду про поважність відсутності ОСОБА_1 протягом останніх трьох років в зв'язку з хворобою його батька, то вважає їх необґрунтованими, оскільки доказів про ці обставини надано не було. Тому наведені факти суперечать вимогам ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Вважаючи, що ОСОБА_1 не було доведено ту обставину, що він понад 5 років не проживав у гуртожитку ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне", з чим помилково погодися суд першої інстанції, просив скасувати рішення Рівненського районного суду від 6 липня 2016 року, відмовивши позивачу в задоволенні його вимог.

Заслухавши доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 набув право на проживання у гуртожитку, житлові приміщення в якому підлягають приватизації, а тому визнано за позивачем право на приватизацію житла, де він зареєстрований і мешкає, та визнано незаконним протокольне рішення №1 від 29 липня 2015 року про відмову в приватизації засідання комісії з питань приватизації та реконструкції гуртожитку ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне".

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що протягом часу з 24 жовтня 2002 року по 27 березня 2012 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" і працював на різних посадах, у т.ч. заступником директора та директором підприємства. Звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Під час його роботи, 12 листопада 2009 року, відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" йому видано ордер НОМЕР_2 на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_2 на вселення в кімнату №21 площею 17, 5 кв.м (а.с. 8). Гуртожиток спершу перебував у власності ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне", а з 2011 року - перебуває у комунальній власності Рівненської обласної ради. В зв'язку з виготовленням нового технічного паспорта на будинок гуртожитку і проведенням реконструкції 5 березня 2012 року позивачу видано інший ордер - НОМЕР_1 на кімнату (блок) №31 площею 35, 5 кв.м у тому ж гуртожитку.

Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Між ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" і ОСОБА_1 6 травня 2014 року укладено договір №31/1 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 33-35).

Позивачем сплачується плата за надані послуги з опалення, прибирання території і водопостачання.

Первинна реєстрація місця проживання відбулася 13 листопада 2009 року, а згодом через зміну нумерації житла 16 березня 2012 року перереєстровано на кімнату (блок) №31 в цьому гуртожитку, про що свідчать дані його паспорта (а.с. 5, зв.,- 6). Цей блок складається з коридору, санвузла, кухні і жилої кімнати. Не оспорюється, що ремонт зроблено за кошти позивача.

Рішенням Рівненської обласної ради №76 від 30 грудня 2010 року надано згоду на приватизацію кімнат у гуртожитку ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" (а.с. 11-11, зв.). Рішенням Рівненської обласної ради №450 від 4 листопада 2011 року доповнено своє попереднє рішення і зазначено про покладення на відповідача обов'язків виступити органом приватизації гуртожитку (а.с. 12-12, зв.).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу відмови 29 липня 2015 року ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" у праві приватизації ОСОБА_1 блока №31 в гуртожитку по АДРЕСА_2 (а.с. 73-74).

В зв'язку з цим у серпні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" з вимогами визнати за ним право на приватизацію житла у гуртожитку та зобов'язати відповідача надати дозвіл на приватизацію кімнати (блока) №31 в гуртожитку по АДРЕСА_2.

В судовому засіданні розмір позову збільшено і доповнено вимогою про визнання незаконним рішення про відмову в приватизації, що оформлено протоколом №1 засідання комісії з питань приватизації та реконструкції гуртожитку ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" від 29 липня 2015 року.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про визнання за позивачем права на приватизацію житлового блоку №31 по АДРЕСА_2 та визнання незаконним рішення про відмову в приватизації, відмовивши в іншій частині вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на громадян, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Стаття 4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передбачає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Оскільки 8 лютого 1993 року позивачу та членам його сім'ї було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, однак його право на приватизацію було використано не в повному обсязі, тому йому можливо реалізувати своє право в порядку ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Так, ця норма закону встановлює, що приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом:

а.) безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метри на сім'ю;

б.) продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них і на яких поширюється дія цього Закону.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на приватизацію кімнати (блоку) №31 в гуртожитку по АДРЕСА_2 безоплатно на залишок неотриманої площі, а за надлишок житлової площі блоку доплатити у встановленому порядку.

Доводи апеляційної скарги про спростування вимог позивача показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки правовідносини, які виникають з ордера на вселення в гуртожиток і стосуються права приватизації позивачем займаного житлового приміщення, не можуть заперечуватися показаннями свідків, тому ці докази судом першої інстанції правильно визнано недопустимими.

Поважність причин тимчасового непроживання ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання стверджується тим, що з 28 серпня 2014 року він отримує компенсаційну виплату в зв'язку з доглядом з батьком як особою, яка досягла 80 років після перенесеного ним ішемічного інсульту наприкінці 2012 року. Ці факти вбачаються з довідки №4550 від 02.12.2015 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому, епікриза №4875, заключенням ЛКК №1089 від 14.08.2014 року, заключенням ЛКК №1088 від 14.08.2014 року та епікриза №26033 (а.с. 47, 48-48, зв., 49, 50).

Тобто зв'язку з гуртожитком він не втрачав.

Окрім того, будь-яких заходів з приводу несистематичного проживання ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання протягом часу ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне" не вживав, що вказує про те, що йому було відомо про поважність причин відсутності мешканця, з чим він погодився.

Не можна погодитися і з доводами автора скарги про недодержання судом процесуально-правових положень.

Так, частина 3 ст. 309 ЦПК України передбачає порушення норм процесуального права як підставу для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких фактів, які би свідчили про такі порушення норм процесуального права, відповідачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Решта покликань апеляційної скарги є необґрунтованими і спростовуються правильністю висновків суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту прав ОКП "Міжнародний аеропорт Рівне", порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Обласного комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Рівне" - Теперика Олександра Вячеславовича відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 6 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: