Провадження №22-ц/784/2408/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/8035/16-ц Головуючий І інстанції - Черенкова Н.П.
Провадження № 22-ц/784/2408/16 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В.,Прокопчук Л.М.,

за участю секретаря - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України (далі - РВ ФДМУ) по Миколаївській області, третя особа - Державне підприємство (далі - ДП) «Володимирське» про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 19.02.2004 р. Державним департаментом продовольства Міністерства аграрної політики України, за погодженням з головою Казанківської райдержадміністрації, з позивачем було укладено контракт № 507 від 19.02.2004 р. на строк з 19.02.2004 р. по 19.02.2007р. У зв'язку з прийняттям у 2006 році рішення про приватизацію ДП «Володимирське» та передачею його в управління РВ ФДМУ по Миколаївській області, до контракту № 507 від 19.02.2004 були внесені відповідні зміни шляхом підписання Додаткової угоди № 2 від 19.09.2006 р. між відповідачем та ним, відповідно до якої контракт вважався діючим до моменту виходу наказу РВ ФДМУ по Миколаївській області про перетворення ДП «Володимирське» у відкрите акціонерне товариство та викладено у новій редакції пункт 31 розділу 6 контракту - «Цей контракт діє з 19 лютого 2004 р. до моменту виходу наказу РВ ФДМУ по Миколаївській області про перетворення державного підприємства «Володимирське» у відкрите акціонерне товариство, яке буде його правонаступником». 20.07.2016 р. на сайті відповідача він дізнався про те, що на підставі наказу відповідача від 02.07.2016 р. № 349-п його звільнено з посади директора ДП «Володимирське». 04.08.2016 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про те, що з 02.07.2016 р. керівником ДП «Володимирське» є ОСОБА_2. Оскільки з 08.07.2016 р. він тимчасово непрацездатний (у зв'язку з захворюванням), він від головного бухгалтера ДП «Володимирське» дізнався про те, що 13.07.2016 р. на ДП «Володимирське» приїжджав юрист відповідача, який вручив їй під підпис копію наказу від 02.07.2016 № 349-п та копію наказу від 12.07.2016 № 360-п. Також позивач зазначив, що не допускав жодного не те що грубого, а взагалі жодного як такого порушення своїх трудових обов'язків, передбачених контрактом. Вважає розірвання контракту та його звільнення безпідставними і незаконними, з огляду на порушення відповідачем ч. 1 ст. 147, ст. 148, ст. 149 Кодексу законів про працю України, п. 25 контракту № 507 від 19.02.2004 р. На підставі викладеного, а також з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд скасувати наказ РВ ФДМУ по Миколаївській області № 349-п від 02.07.2016 р. «Про розірвання контракту № 507 від 19.02.2004 р. з керівником ДП «Володимирське» та звільнення ОСОБА_1.», а також наказ РВ ФДМУ по Миколаївській області №360-п від 12.07.2016 р. «Про внесення змін до наказу РВФДМУ по Миколаївській області від 02.07.2016 р. № 349-п» та поновити його на роботі з 13 вересня 2016 р. на посаді директора ДП «Володимирське».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про поновлення на роботі відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Третя особа ДП «Володимирське» звернулось до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані суду, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно наказу від 17.12.2003 року № 46 «Про реорганізацію державного підприємства радгоспу «Гвардія Ілліча» на базі державного майна структурного підрозділу Володимирської філії державного підприємства радгоспу «Гвардія Ілліча» створено державне підприємство «Володимирське» та призначено його директором ОСОБА_1 з наступним після державної реєстрації підприємства укладенням з ним контракту. 14.01.2004 року проведено державну реєстрацію ДП «Володимирське». 19.02.2004 року між Державним департаментом продовольства Міністерства аграрної політики України (далі Органом управління майном) в особі Голови Державного департаменту продовольства, за погодженням з Головою Казанківської райдержадміністрації, та ОСОБА_1, далі Керівником, було укладено контракт № 507 строком з 19.02.2004 року до 19.02.2007 року, згідно якого Керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління підприємством підприємством, забезпечувати за підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника. Додатковою угодою № 2 від 19.09.2006 року до контракту від 19.02.2004 року №507 внесено зміни, згідно яких: 1) за цим Контрактом Керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника; Керівник вживає заходи щодо дотримання вимог регіонального відділення ФДМУ по Миколаївській області відносно умов приватизації, а саме виконує накази та розпорядження, обов'язкові для адміністрації об'єкта приватизації, що пов'язані з інвентаризацією майна, розробкою плану приватизації та установчих документів.Пунктом 6 Додаткової угоди №2 від 19.09.2006 року передбачено, що цей Контракт діє з 19.02.2004 року до моменту виходу наказу РВ ФДМУ по Миколаївській області про перетворення державного підприємства «Володимирське» у відкрите акціонерне товариство, яке буде його правонаступником. До теперішнього часу такого наказу не видавалось.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 08.04.2016 року головним спеціалістом відділу оцінки майна на ім'я заступника начальника РВ ФДМУ по Миколаївській області була направлена доповідна записка про здійснення ДП "Володимирське" у 1 кварталі 2016 року придбання основних засобів на суму 529,2 тис. грн., не зважаючи на те, що за погодженням здійснення зазначених витрат до Регіонального відділення підприємство не зверталось, а у затвердженому фінансовому плані ці витрати не передбачались, що є порушенням п.1 розділу 1 постанови КМУ від 01.10.2012 року № 899 "Про порядок здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки". 08.04.2016 року за вих. № 01-35/285 на ім'я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області надійшло звернення Народного депутата України ОСОБА_3 про проведення перевірки в частині реалізації сільськогосподарської продукції, оплати праці та умов контракту з керівником підприємства. З метою перевірки фактів, викладених у зверненні Народного депутата України ОСОБА_3, було створено комісію у складі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, для перевірки порушення вимог чинного законодавства на ДП «Володимирське». 15.04.2016 року за вих. №14-02-00746 відповідачем на ім'я директора ДП «Володимирське» ОСОБА_1 було надіслано лист, яким повідомлено, що 26.04.2016 року комісією буде проведена виїзна перевірка фактів, викладених у зверненні народного депутата України.

Також судом було встановлено, що згідно акту перевірки додержання вимог чинного законодавства на ДП «Володимирське» від 26.04.2016 р. - 12.05.2016 року, комісія дійшла таких висновків: 1) в результаті аналізу даних бухгалтерського та складського обліку фактів незаконного продажу підприємством продукції у 2015 році не встановлено; 2) протягом 2015 року відрахування із заробітної плати та нарахування на фонд оплати праці проводяться згідно вимог чинного законодавства, неправомірного застосування податкової соціальної пільги не встановлено; 3) фактів виплати заробітної плати готівкою «в конвертах» без сплати податків не встановлено; 4) не проведення керівництвом ДП «Володимирське» достатньої претензійно-позовної роботи призвело до утворення безнадійної дебіторської заборгованості, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на суму 366252,00 грн.; 5) умови Контракту №507 з керівником ДП «Володимирське» не відповідають вимогам Постанови КМУ № 203 в частині встановлення терміну закінчення дії контракту. Окрім того, згідно зазначеного вище акту комісія пропонує Регіональному відділенню, як органу управління, на підставі зроблених комісією висновків, визначити доцільність розірвання контракту з керівником ДП «Володимирське» ОСОБА_1 та оголошення конкурсу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 року №777 «Про проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання» або переукладання контракту з керівником ДП «Володимирське», встановивши граничний термін дії цього контракту, відповідно до вимог Постанови КМУ № 203.

21.04.2016 року заступнику начальника РВ ФДМУ по Миколаївській області була надана доповідна головного спеціаліста про те, що у порушення вимог п.10 контракту, ОСОБА_1 не прибув до регіонального відділення та не надав пояснень щодо здійснення у 1 кварталі 2016 року непередбачених фінансовим планом капітальних інвестицій та обґрунтувань необхідності внесення змін до фінансового плану на 2016 рік та запропоновано вжити заходи дисциплінарного впливу. Як вбачається із рішення комісії РВ ФДМУ по Миколаївській області з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності за підсумками роботи протягом І кварталу 2016 року від 17.05.2016 року №2/2, комісія вирішила: 1. Згідно вимог п.6 Методичних рекомендацій результати фінансово-господарської діяльності ДП "Володимирське" за підсумками роботи протягом 1 кварталу 2016 року відповідають оцінці задовільно (8 балів); 2. фінансовий план на 1 квартал 2016 року підприємством не виконано; 3.За результатами роботи протягом 1 кварталу 2016 року умови контракту між РВ ФДМУ по Миколаївській області та директором ДП "Володимирське" ОСОБА_1 виконано не в повному обсязі; 4. Відповідно до підпунктів б) та і) пункту 26 розділу 5 контракту від 19.02.2004 року №507 у зв'язку з допущенням ОСОБА_1 завдання матеріальної шкоди (збитків) підприємству на суму 366,2 тис. грн. та здійснення непередбачених фінансовим планом на 2016 рік витрат у сумі 529,2 тис. грн. рекомендовано Регіональному відділенню ФДМУ по Миколаївській області розірвати контракт з директором ДП «Володимирське» ОСОБА_1 19.05.2016 року позивачем надано заперечення на «Акт перевірки додержання вимог чинного законодавства на ДП «Володимирське» та «Рішення комісії РВ ФДМУ по Миколаївській області з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності за підсумками роботи протягом І кварталу 2016 року» № 2/2 від 17.05.2016 року. 24.06.2016 року за вих. № 14-11-01200 Регіональним відділенням ФДМУ по Миколаївській області повідомлено позивача про те, що вноситись зміни в акт перевірки та переглядатись оцінка результатів фінансово-господарської діяльності підприємства протягом І кварталу 2016 року не будуть. Дані рішення ОСОБА_1 в установленому законом порядку не оскаржувались.

Крім того, судом встановлено, що наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області № 349-п від 02 липня 2016 року з 11.07.2016 року було розірвано контракт № 507 від 19.02.2004 року, укладений між керівником Регіонального відділення ФДМУ по Миколаївські області та керівником ДП «Володимирське» та звільнено ОСОБА_1 з посади директора державного підприємства «Володимирське» з 11 липня 2016 року, до укладання контракту з керівником ДП «Володимирське» виконання обов'язків директора цього підприємства покладено на ОСОБА_2; ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наказано оформити в установленому порядку передавальний акт майна та документації ДП «Володимирське», який у місячний термін подати на затвердження Регіональному відділенню. При цьому, у вказаному наказі зазначено, що контракт розірвано у зв'язку з грубим порушенням директором державного підприємства «Володимирське» ОСОБА_1 обов'язків, передбачених контрактом, що призвело до завдання матеріальної шкоди (збитків) підприємству на суму 366,3 тис грн. та здійснення непередбачених фінансовим планом на 2016 рік витрат у сумі 529, 2 тис. грн. На підставі викладеного та вимог ст.ст. 36 п.8, 41 п.1 КЗпП України, ЗУ "Про управління об'єктами державної власності" від 21.09.2006 р., Постанови КМУ від 19.03.1993 р. № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору із керівниками підприємства, що є у державній власності", п.п. «б», «і» п.26 розділу 5 контракту від 19.02.2004 року № 507, з врахуванням листа Миколаївської обласної державної адміністрації та листа - погодження Казанківської районної державної адміністрації, начальником регіонального відділення був постановлений даний наказ. Наказом від 12.07.2016 року № 360-п було внесено зміни до наказу РВ ФДМУ по Миколаївській області від 02.07.2016 року № 349-п, згідно яких: 1) пункт 1 наказу викладено в наступній редакції: «Розірвати контракт № 507 від 19.02.2004 року, укладений між керівником Регіонального відділення ФДМУ по Миколаївській області та керівником ДП «Володимирське» та звільнити ОСОБА_1 з посади директора ДП «Володимирське» з першого дня виходу ОСОБА_1 з лікарняного», 2) пункт 3 наказу після фрази «у місячний термін» доповнено словами «після першого дня виходу ОСОБА_1 з лікарняного».

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що контрактом, укладеним з позивачем, передбачено, що керівник є повноважним представником підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов'язків підприємства, передбачених актами законодавства, статутом підприємства, іншими нормативними документами. ( п.3). У відповідності до п. 5 Контракту, Керівник підзвітний Органу управління майном в межах, встановлених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. В п. 6-1 вказаного контракту зазначено, що Керівник забезпечує складання в установленому порядку річного фінансового плану підприємства та подає його на затвердження Органу управління майном, з яким укладено цей контракт. Згідно п. 8 Контракту № 507, Керівник, згідно з діючим законодавством несе відповідальність за порушення укладання договорів оренди нерухомого майна, закріпленого за підприємством та за невжиття заходів щодо погашення заборгованості з орендної плати. Відповідно до пунктів 9, 10 Контракту, керівник подає Органу управління майном , з яким укладено контракт, звіт про результати виконання показників, передбачених контрактом, за встановленою формою. У разі не виконання передбачених контрактом показників керівник подає Органу управління майном разом зі звітом пояснення щодо причин їх не виконання. При цьому, Орган управління має право вимагати від керівника достроковий звіт про його дії, якщо останній допустив невиконання, чи неналежне виконання своїх обов'язків щодо управління підприємством та розпорядження його майном. В той же час Орган управління майном згідно п. 11 Контракту : інформує про галузеву науково-технічну політику; інформує про державні потреби в продукції підприємства; надає інформацію запит Керівника; звільняє Керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою Керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту; організовує фінансовий контроль за діяльністю підприємства та затверджує його річний фінансовий план; здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна; своєчасно вживає заходів до запобігання банкрутству підприємства у разі його неплатоспроможності. Пунктом 22 Контракту передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно з законодавством та цим контрактом. Згідно п. 25 контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту, за згодою сторін, до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 26, 27 контракту та з інших підстав, передбачених законом та цим контрактом. Керівник може бути звільненим з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, в тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої служби, до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства, чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.); у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; у разі непогодження з органами, уповноваженими управляти відповідним майном, кошторисів доходів і видатків підприємств, у разі не подання на затвердження Органу управління майном річного фінансового плану підприємства, у разі непогодження з органами кошторисів доходів і видатків підприємства.

Встановлено судом було також те, що Статутом ДП «Володимирське», затвердженим Наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області № 464-п від 13.09.2012 року, передбачено, що ДП «Володимирське» засноване на державній власності та належить до сфери управління регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області; Директор підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на підставі господарського відання. Контроль за ефективністю використання, збереження та обліком закріпленого майна здійснює Уповноважений орган управління. (розділ 4). У відповідності до вимог п.5.15 використання фондів здійснюється відповідно до фінансового плану підприємства. За умовами п. 7.6 Статуту з директор самостійно вирішує питання діяльності за винятком тих, які віднесені до компетенції Уповноваженого органу управління. При цьому директор несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання фінансової дисципліни і вимог законодавства. (п. 7.8). Розділом 9 Статуту передбачено, що основним показником фінансових результатів господарської діяльності Підприємства є прибуток. Розподіл прибутку Підприємства здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану Підприємства з урахуванням вимог Господарського кодексу України та інших законів України. У фінансовому плані Підприємства затверджуються суми коштів, які спрямовуються державі як власнику і зараховуються до державного бюджету. Складання, затвердження і контроль за виконанням фінансового плану Підприємства здійснюється в установленому законом порядку. Аудит фінансової діяльності Підприємства здійснюється згідно із законодавством. П.9.5 передбачає, що складання, затвердження та контроль за виконанням фінансового плану підприємства здійснюється в установленому законом порядку. Повноваження підприємств та організацій, на які поширюються норми Господарського кодексу України та Цивільного, закріплюються в статуті, прийнятому відповідно до закону і реалізуються керівником в межах повноважень. Порядок витрат на капітальні інвестиції передбачений постановою КМУ від 03.10.2012 року № 899 "Про порядок здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження ( непогодження ) річних фінансових планів у встановленому порядку". За пунктом 1 даного порядку, суб'єкти господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження ( непогодження ) річних фінансових планів у встановленому порядку можуть лише здійснювати витрати, які пов'язані з виробництвом та реалізації продукції, при цьому їм заборонено здійснювати витрати на капітальні інвестиції, тобто не передбачає цих витрат без відповідного затвердження фінансовим планом. П. 2 вказаної постанови внесені зміни до типової форми контракту з керівником підприємства, що є у державній формі власності, згідно до яких відповідальність керівника доповнена здійсненням підприємством витрат у разі не затвердження ( непогодження ) річного фінансового плану в установленому законом порядку, порушення порядку здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі непогодження річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному даною постановою. Відповідно до пункту 1 Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 205 від 02.03.2015 року «Про затвердження Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки», цей Порядок визначає процедуру складання, затвердження (погодження) та контролю виконання фінансового плану державного комерційного та казенного підприємства, а також господарського товариства. Пунктами 8, 9, 10 Наказу передбачено, що зміни до затвердженого фінансового плану підприємства можуть уноситись один раз на рік, у якому затверджувався такий фінансовий план, та не більше двох разів протягом планового року. Органи управління після прийняття рішення щодо внесення змін до фінансового плану підприємства подають зведені показники фінансових планів. Контроль за своєчасним складанням фінансових планів підприємств та виконанням показників затверджених фінансових планів підприємств здійснюють органи управління/відповідальні органи управління.

За Рекомендаціями щодо складання фінансового плану підприємства та звіту про його виконання, підготовки пояснювальних записок до них, у разі не затвердження (непогодження ) фінансового плану в установленому порядку суб'єктам господарювання державного сектору економіки необхідно додержуватися обмежень, установлених постановою КМУ від 03.10.2012 року № 899 "Про порядок здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі не затвердження (непогодження ) річних фінансових планів у встановленому порядку". Однак, здійснені витрати фінансовим планом не затверджені, та зміни до нього не погоджені.

У відповідності до п.7 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.03.2015 року № 205, фінансова звітність повинна містити у собі інформацію про наявність у судах справ майнового характеру, стороною у яких є підприємство , стан розгляду справи, інформацію про наявність чи відсутність виконавчих проваджень або інших виконавчих документів, сума яких підлягає сплаті, наслідки яких матимуть вплив на фінансовий стан підприємства. За п. 4.15 розділу 6 Статуту підприємства, збитки, завдані підприємству в результаті порушення його майнових прав громадянами, юридичними особами і державними органами, відшкодовуються підприємству відповідно до закону. За виконання функцій підприємства відповідає його керівник у відповідності до контракту та розділу 7 Статуту. Отже, посилання позивача на відсутність у нього такого обов'язку є безпідставними.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що ні Статутом підприємства, ні законом, не передбачено право керівника підприємства одноособово вирішувати питання про здійснення витрат основних засобів без погодження регіонального відділення, а оскільки законом заборонено здійснення відповідних витрат без погодження у встановленому порядку, то суд вважав, що це і є грубим порушенням умов контракту і тому дійшов висновку про правильне застосування відповідачем вимог ст.36 п.8,41 п.1 КЗпП України щодо дострокового розірвання трудового контракту.

Приймаючи рішення по справі суд врахував також те, що видачі наказу про дострокове розірвання трудового контракту та звільнення передували: акт перевірки, рішення комісії РВ ФДМУ по Миколаївській області з проведення фінансово-економічного аналізу господарської діяльності ДП "Володимирське" за підсумками роботи 1 кварталу 2016 року, прийняте в межах його компетенції, яке у відповідності до п.1 ч.2 ст. 17 КАС України є таким, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та позивачем не оскаржувалось.

Висновки суду щодо правомірності звільнення позивача за порушення умов контракту на підставі п. 8 ст. 36 КЗОТ України відповідають матеріалам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, оскільки судом було встановлено, що відповідно до п.7.8 Статуту підприємства директор несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання фінансової дисципліни і вимог законодавства, а уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань згідно розділу 8 Статуту затверджує фінансові та інвестиційні плани підприємства та здійснює контроль за їх виконанням у встановленому порядку. Розділом 9 Статуту передбачено, що основним показником фінансових результатів господарської діяльності Підприємства є прибуток. Розподіл прибутку Підприємства здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану Підприємства з урахуванням вимог Господарського кодексу України та інших законів України. У фінансовому плані Підприємства затверджуються суми коштів, які спрямовуються державі як власнику і зараховуються до державного бюджету. Складання, затвердження і контроль за виконанням фінансового плану Підприємства здійснюється в установленому законом порядку (п. 9.5). Аудит фінансової діяльності Підприємства здійснюється згідно із законодавством.

Аналіз зазначених положень Статуту підприємства свідчить про те, що директор підприємства під час реалізації своїх прав по управлінню підприємством, володіючи певною визначеною законом та Статутом самостійністю, все ж таки повинен діяти у відповідності до фінансового плану, погодженому в установленому порядку з уповноваженим органом управління, та дотримуватися фінансової дисципліни і вимог законодавства в сфері регулювання управління об'єктами державної власності.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 205 від 02.03.2015 року затверджено Порядок складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки. Цей Порядок, згідно п. 1, визначає процедуру складання, затвердження (погодження) та контролю виконання фінансового плану державного комерційного та казенного підприємства, а також господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - фінансовий план підприємства). Згідно положень даного Порядку фінансовий план підприємства містить довідкову інформацію щодо фактичних показників минулого року, планових і прогнозних показників поточного року, а також інформацію згідно із стратегічним планом розвитку підприємства. Під час складання фінансового плану, звіту про його виконання та підготовки пояснювальної записки підприємство може використовувати рекомендації, зазначені в додатку 2 до цього Порядку. Проект фінансового плану підприємства з пронумерованими, прошнурованими та скріпленими печаткою сторінками у двох примірниках у паперовому та електронному вигляді подається органу, уповноваженому управляти державним майном або корпоративними правами держави (далі - орган управління), до 01 червня року, що передує плановому. До проекту фінансового плану підприємства додається пояснювальна записка, яка містить результати аналізу його фінансово-господарської діяльності за попередній рік, а також показники фінансово-господарської діяльності та розвитку підприємства в поточному році та на плановий рік ( п.4). Зміни до затвердженого фінансового плану підприємства відповідно до п.8 можуть уноситись один раз на рік, у якому затверджувався такий фінансовий план, та не більше двох разів протягом планового року. Зміни до фінансового плану підприємства не можуть уноситись у періоди, за якими минув строк звітування. Обов'язковому перегляду підлягають фінансові плани підприємств, які запланували чистого прибутку менше ніж 50 мільйонів гривень, але за результатами останнього звітного періоду (рік, квартал) фактично отримали або за прогнозними розрахунками мають отримати чистого прибутку 50 мільйонів гривень і більше. Проект змін до фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою про причини таких змін та порівняльною таблицею готується підприємством і подається органу управління/відповідальному органу управління не пізніше 25 числа місяця, що настає за звітним кварталом, у порядку, визначеному абзацами першим і другим пункту 4 цього Порядку. А контроль за своєчасним складанням фінансових планів підприємств та виконанням показників затверджених фінансових планів підприємств відповідно до п.10 Порядку здійснюють органи управління (відповідальні органи управління).

Аналіз зазначених положень Порядку свідчить про те, що ним передбачені як порядок складання фінансового плану та звіту про його виконання, так і порядок внесення змін до вже затвердженого фінансового плану, а також випадки обов'язкового перегляду фінансового плану підприємства, що в свою чергу дає підстави вважати, що перегляду в обов'язковому порядку підлягають фінансові плати тільки у визначеному Порядком випадку. Всі інші зміни до фінансового плану підлягають затвердженню у разі подання у передбаченому порядку проекту змін з належним обгрунтування у пояснювальній записці до цього проекту про причини таких змін та подання порівняльної таблиці. Зазначене свідчить про те, що такі зміни до вже затвердженого фінансового плату можуть, а не обов'язково повинні бути затверджені уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань по контролю за своєчасним складанням фінансових планів підприємств та виконанням показників затверджених фінансових планів підприємств. З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має права не затвердити зміни до фінансового плану підприємства, є суб'єктивним тлумаченням апелянта норм діючого законодавства, яке не відповідає дійсності.

Як убачається з матеріалів справи, фінансовий план підприємства на 2016 рік був вчасно в 2015 році затверджений в установленому порядку. Даний фінансовий план не передбачав витрат на капітальні інвестиції в 1 кварталі у розмірі 529,2 тис. грн. У фінансовому плані підприємства на 2015 рік ( 4 квартал) були передбачені витрати на капітальні інвестиції у розмірі 480 тис. грн. Однак, через несвоєчасне проведення необхідних дій працівниками підприємства, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель», тендерна закупівля сільськогосподарської техніки в 2015році здійснена не була. Проте дані обставини автоматично не давали права підприємству здійснювати витрати на капітальні інвестиції в 1 кварталі 2016р. у визначеному фінансовим планом на 2015 рік чи в іншому розмірі без внесення змін до затвердженого в установленому порядку фінансового плану підприємства на 2016 рік, який таких витрат не передбачав. Матеріалами справи доведено також факт того, що про необхідність здійснення витрат на капітальні інвестиції в 1 кварталі 2016р. позивачу було відомо ще наприкінці 2015р. Проте, продовжуючи дії, пов'язані з процедурою тендерної закупівлі техніки, він, як керівник підприємства, не вжив заходів по внесенню змін у фінансовий план на 2016р. у передбаченому порядку перед здійснення витрат на капітальні інвестиції і як результат підприємством були здійснені витрати в першому кварталі фінансового плану на 2016 рік на капітальні інвестиції у розмірі 529,2 тис. грн. не передбачені фінансовим планом на 2016р.

Згідно матеріалів справи позивачем були направлені на затвердження відповідачу зміни до фінансового плану на 2016р. тільки в березні 2016р., тоді як закупівля техніки відбулася в лютому 2016р., що також підтверджує факт того, що на час фактичного здійснення витрат на капітальні інвестиції вони не були передбачені затвердженим фінансовим планом підприємства. В подальшому дані зміни не були затверджені відповідачем. При цьому колегія суддів враховує те, що законодавством не передбачено того, що не повернення органом управління майном змін до фінансового плану для дооформлення підприємству, свідчить про їх затвердження, а тому ствердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що оскільки зміни до фінансового плану на 2016р. відповідачем не були повернуті підприємству на доопрацювання, то він вважав, що вони відповідно є затвердженими, не відповідає вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини.

За Рекомендаціями щодо складання фінансового плану підприємства та звіту про його виконання, підготовки пояснювальних записок до них, які є додатком до затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 205 від 02.03.2015 року Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, у разі не затвердження (непогодження ) фінансового плану в установленому порядку суб'єктам господарювання державного сектору економіки необхідно додержуватися обмежень, установлених постановою КМУ від 03.10.2012 року № 899 "Про порядок здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі не затвердження (непогодження ) річних фінансових планів у встановленому порядку". У зв'язку з викладеним, необгрунтованим є посилання апелянта в апеляційній скарзі на неправомірне застосування судом під час розгляду справи положень постанови КМУ від 03.10.2012 року № 899 "Про порядок здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі не затвердження (непогодження ) річних фінансових планів у встановленому порядку", які як помилково вважав позивач не регулюють спірні правовідносини.

Згідно п.1 постанови КМУ від 03.10.2012 року № 899 суб'єкти господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку: можуть здійснювати витрати, які безпосередньо пов'язані з виробництвом та реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг). При цьому забороняється здійснювати витрати, зокрема, на капітальні інвестиції (за винятком випадків, рішення щодо яких прийнято Кабінетом Міністрів України). Зазначені обмеження діють на період до затвердження (погодження) в установленому порядку річного фінансового плану суб'єкта господарювання. Оскільки п. 8 затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 205 від 02.03.2015року Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, передбачено, що проект змін до фінансового плану підприємства подається органу управління у порядку, визначеному абзацами першим і другим пункту 4 цього Порядку, то зазначені вище обмеження стосуються і випадків не затвердження в установленому порядку змін до фінансового плану.

За таких обставин здійснення витрат на капітальні інвестиції у першому кварталі 2016р., які не були пердбачені фінансовим планом підприємства на 2016р. та до внесення відповідних змін до фінансового плату на 2016р. у передбаченому законом порядку, свідчать про грубе порушення підприємством виконання фінансового плану та про недодержання фінансової дисципліни і вимог законодавства, відповідальність за яке згідно п.7.8 Статуту підприємства несе директор підприємства. Тому суд правомірно дійшов висновку про вчинення позивачем одноразового грубого порушення законодавства, яке виразилося в непогодженні в установленому законом порядку видатків підприємства, здійсненні витрат на на капітальні інвестиції, які не були пердбачені фінансовим планом підприємства на 2016р., та обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки, що в свою чергу згідно п. 25,26 контракту є підставою для припинення контракту до закінчення його дії.

При цьому колегія суддів враховує те, що із змісту контракту випливає, що негативними наслідками можуть бути не тільки втрати майнового характеру. В даному разі позивачем було грубо порушено встановлений законодавчими актами порядок управління майном та контролю за виконанням фінансового плану суб'єктом господарювання державного сектору економіки.

Переглядаючи рішення в частині обгрунтованості висновку суду щодо заподіяння позивачем підприємству матеріальної шкоди(збитків) на суму 366300грн., колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ДП «Володимирівське» в квітні 2012р. згідно договору купівлі - продажу виноматеріалів №1 від 11.04.2012р. відвантажило ТОВ «Винний Дім Фотисаль» виноматеріал - сортовий столовий сухий рожевий «Ізабелла» в кількості 2906,7 дал., а в травні 2012р. згідно договору купівлі - продажу виноматеріалів №2 від 03.05.2012р. відвантажило ТОВ «Винний Дім Фотисаль» виноматеріал - сортовий столовий сухий рожевий «Ізабелла» в кількості 45000дал. Вчасно, а саме на протязі 30 банківських днів з моменту відвантаження, розрахунок за поставлену продукцію ДП «Володимирівське» отримано не було. Проте, претензійна робота підприємством з приводу отримання коштів за поставлену продукцію була розпочата, згідно текстів претензій-листів, тільки в лютому 2013р. Згідно відповіді ТОВ «Винний Дім Фотисаль» від 07.06.2013р. покупець не згоден з якістю поставленого матеріалу, який не може бути використаний при виготовленні виноробної продукції. Також в листі було зазначено про те, що здійснити оплату ДП «Володимирівське» ТОВ «Винний Дім Фотисаль» зможе після реалізації виноматеріалу третім особам, а також може скористатися своїм правом пропорційного зменшення ціни за товар або його повернення продавцю. Така відповідь покупця вимагала від ДП «Володимирівське» вчинення активних дій щодо врегулювання спору. Проте, ДП «Володимирівське» лише звернулося за допомогою до регіонального відділення ФДМ України по Миколаївській області та до прокуратури Казанківського району з проханням надати допомогу щодо стягнення заборгованості з ТОВ «Винний Дім Фотисаль», не зважаючи на те, що ведення претензійної роботи не входить в обов'язки даних органів та отримало на свої звернення негативну відповідь. Згідно довідки про надходження коштів АТ «Райффайзен Банк Аваль» ТОВ «Винний Дім Фотисаль» здійснив оплату вартості товару, а саме: 26.09.2013р. на суму 20000грн. та 06.11.2013р. на суму 20000грн. Дані дії покупця з урахуванням його позиції, висловленої в листі від 07.06.2013р., свідчать про визнання ним боргу, але не підтверджують суму визнаного ними боргу, а тому ствердження позивача про те, що дані суми є частовим погашенням боргу, а не оплатою за продукцію з урахуванням її якості, не підтверджені належними доказами. Після цього ДП «Володимирівське» в грудні 2013р. знову направило ТОВ «Винний Дім Фотисаль» претензію щодо сплати заборгованості, але не отримавши відповіді від ТОВ «Винний Дім Фотисаль», більше ніяких дій, направлених на стягнення заборгованості не вчиняло. Зазначені обставини призвели до того, що на час здійснення перевірки додержання вимог чинного законодавства на підприємстві в квітні- травні 2016р. було встановлено, що зазначена дебіторська заборгованість у розмірі 366252 грн. є безнадійною у зв'язку із спливанням термінів позовної давності та втратила ознаки активу, що визначені п.5 Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999р. Згідно п. 4 даного Положення (Стандарту) безнадійна дебіторська заборгованість це поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності, а активом згідно п. 5 зазначеного Положення (Стандарту) дебіторська заборгованість визнається тільки тоді, коли існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума. Після перевірки додержання вимог чинного законодавства на підприємстві в квітні- травні 2016р. позивач не тільки не вчинив дії, направлені на стягнення заборгованості з ТОВ «Винний Дім Фотисаль» шляхом звернення до Господарського суду з вимогою про стягнення заборгованості, не зважаючи на те, що строк позовної давності спливав, а й продовжував наполягати на недоцільності вчинення таких дій через тимчасову окупацію території Автономної Республіки Крим та вимагати від відповідача письмового повідомлення про доцільність звернення до Господарського суду, не зважаючи на те, що він, як директор підприємства, відповідно до п. 7.6 Статуту підприємства повинен самостійно вирішувати поточні питання діяльності підприємства.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що дебіторська заборгованість у зазначеній вище сумі дійсно є безнадійною через наявність впевненості у її неповерненні боржником в добровільному порядку та не бажанням позивача, як керівника підприємства, вчиняти дії щодо стягнення її до сплину строку позовної давності. Посилання позивача в апеляційній скарзіі на те, що на час його звільнення ще не закінчився строк позовної давності, так як строк позовної давності закінчувався 06 листопада 2016р., а його фактичне звільнення з роботи, яке розпочалося в липні 2016р., закінчилося в вересні 2016р., само по собі з урахуванням конкретних обставин по справі, не змінює визначення даної дебіторської заборгованості як безнадійної. Дані обставини свідчать про те, що позивач своїми діями сприяв заподіянню підприємству матеріальної шкоди у розмірі 366252 грн. На даний час строк позовної давності минув і заборгованість так і не була повернута підприємству, що спричинило шкоду підприємству у розмірі 366252 грн.

Поаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд правомірно дійшов висновку про те, що позивач і в даному випадку порушив умови контракту, вчинивши грубе порушення законодавства та своїх обов'язків, передбачених контрактом та Статутом, оскільки саме на керівника покладено обов'язок організовувати виробничо - господарську, соціально - побутову та іншу діяльність підприємства відповідно до мети та основних напрямків його діяльності, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки, що в свою чергу згідно п. 25,26 контракту є підставою для припинення контракту до закінчення його дії.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду стосовно того, що відповідачем під час звільнення позивача було правильно застосовано вимоги не тільки ст.36 п.8 , а й ст. 41 п.1 КЗпП України щодо дострокового розірвання трудового контракту, а також не було порушено вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України, виходячи з наступного.

Як правильно зазначив суд в рішенні суду, між сторонами, виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу. Дані обставини підтвердив і представник відповідача в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Тому, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України, суд правильно зазначив, що норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-156 цс 12.

В той же час, суд не в повній мірі врахував те, що зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Пунктом 8 ст. 36 КЗпП України передбачена також така самостійна підстава припинення трудового договору, як підстави, зазначені в контракті. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Тобто, виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичків, при укладенні контракту закон надав право сторонам самим встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору, які за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням.

Оскільки в даному випадку, звільнення позивача відбулося не з підстав порушення ним трудової дисципліни, а з підстав невиконання умов контракту, до цих правовідносин не застосовуються положенння ст. ст. 40-41 КЗпП України та ст. ст. 147-149 КЗпП України. Сама по собі схожість формулювання підстави розірвання контракту,зазначеної в пп.б п. 26 розділу 5 контракту від 19.02.2004р. № 507 та в п. 1 ст. 41 КЗпП України, не ототожнює ці дві різні за своєю правовою суттю підстави для припинення трудового договору.

Суд даним обставинам не дав належної правової оцінки і помилково дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося, як на підставі п.8 ст. 36, так і на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, а також помилково дав аналіз правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення та виконання відповідачем положень ст. ст. 147-149 КЗпП України. Однак, дані помилкові висновки суду не вплинули на правильність висновку суду щодо правомірності звільнення позивача вцілому, так як звільнення його на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України здійснено у відповідності до вимог трудового законодавства.

У зв'язку з викладеним, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем процедури звільнення позивача, передбаченої ст. ст. 147-149 КЗпП України, в тому числі і стосовно строків застосування дисциплінарного стягнення, не відібрання пояснення від позивача, тощо.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, також доводи позивача в апеляційній скарзі на порушення судом вимог процесуального законодавства, яке виразилося в тому, що суд долучив до матеріалів справи та використав у якості доказів по справі доповідні записки посадової особи відповідача ОСОБА_10 від 08.04.2016р. та від 21.04.2016р., які були в порушення вимог ст. 27 ЦПК України подані представником відповідача суду тільки у п'ятому судовому засіданні, не зважаючи на те, що ч. 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті, а тому ці докази є такими, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом і не можуть братися судом до уваги як докази, оскільки дані порушення відносяться до порушень процесуального законодавства, а порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України тільки тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не відбулося в даному випадку. Крім того, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує також положення ч. 2 ст. 308 ЦПК України про те, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги є суб'єктивним тлумаченням позивача як матеріалів справи, так і вимог діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини і фактично направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень та не впливають на правильність прийнятого судом рішення.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК Україги, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді