АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/3169/16 Головуючий 1 - інстанції - Чудновська І.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря Пруднікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 березня 2016 року по справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про виселення без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, третя особа - Червонозаводський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України про визнання права користування квартирою, зобов'язання зареєструвати у квартирі,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Харківська міська рада звернулась до Червонозаводського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3, в якому просила виселити відповідача з самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що відповідач самовільно зайняв квартиру, яка є об'єктом комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування на підставі ордеру № НОМЕР_1 від 28.01.1977 року ОСОБА_4, яка, будучи наймачем та особою похилого віку, задля допомоги у веденні господарства, догляду та піклування у 1988 році вселила ОСОБА_3, який з вказаного часу безперервно мешкає у вказаній квартирі і просив визнати за ним право користування квартирою, а також зобов'язати зареєструвати його за вказаною адресою.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 березня 2016 рокупозов Харківської міської ради задоволено.Виселено ОСОБА_3 із самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.Сплачений ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн. зараховано в дохід держави, надлишково сплачений судовий збір у розмірі 256,40 грн. повернуто ОСОБА_3 з відповідного бюджету.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені первісного позову у повному обсязі та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування скарги посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані всі обставини справи, не досліджені всі його доводи та не надано їм належної оцінки.

Зазначає, що суд першої інстанції рішенні як на підставу виселення посилається на ст. 387 ЦК України та ст. 116 ЖК УРСР. Проте, ст. 387 ЦК України передбачено, що саме власник може звертатися з цим позовом, а у відповідності з пунктом 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Вказує, що у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985року ( зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Наголошує, що рішення № 12 сесії Харківської міської ради народних депутатів 1 скликання від 1992 року «Про комунальну власність міста» та лист начальника управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, на які посилається в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, зустрічного позову не спростовує, оскільки згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, при цьому з реєстрацією місця проживання це питання не пов'язується.

Стверджує, що судом першої інстанції лише частково взяті до уваги показання свідків, що зумовило помилкові висновки стосовно постійності місця проживання відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що згідно рішення 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 року «Про комунальну власність міста» житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом комунальної власності територіальної громади міста Харкова та відображається на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс», що підтверджується листом начальника управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради ОСОБА_5 від 15.07.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення..

28.01.1977 року виконавчим комітетом Червонозаводської районної Ради депутатів трудящих міста Харкова ОСОБА_4 видано ордер № НОМЕР_1 на право зайняття квартири АДРЕСА_2. У розділі «склад сім'ї» цього ордеру зазначена лише ОСОБА_4 з чого випливає, що ОСОБА_4 була наймачем квартири АДРЕСА_3 у м.істі Харкові.

За даними довідки КП «Жилкомсервіс» від 09.12.2013 року про склад сім'ї та прописку квартира АДРЕСА_1 не приватизована, належить територіальній громаді, з 20.06.1968 року у квартирі була прописана лише ОСОБА_4, яка виписана 04.03.1992 року, у зв'язку зі смертю, після чого особовий рахунок був закритий.

Згідно акту обстеження самовільно зайнятої жилої площі від 09.12.2013 року, складеного працівниками КП «Жилкомсервіс», ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів.

З матеріалів справи убачається, що у листопаді і грудні 2013 року за місцем знаходження спірного житлового приміщення для ОСОБА_3 залишалися приписи за підписом начальника дільниці № 59 КП "Жилкомсервіс" про звільнення самовільно зайнятого житла з попередженням, що у разі невиконання припису, питання про його виселення буде вирішено у судовому порядку.

Листом від 31.12.2013 року КП «Жилкомсервіс» повідомило юридичний департамент Харківської міської ради про те, що ОСОБА_3 самовільно займає квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За роз"ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», - вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім"ї наймача відносяться подружжя наймача, їх діти , батьки. Членами сім"Ї наймача можуть бути визнані і інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як вже зазначено, у спірній квартирі була прописана лише ОСОБА_4, яка була виписана 04.03.1992 року, у зв'язку із смертю.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 09.12.2013 року ОСОБА_3 в період з червня 1985 року по 23.07.2003 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

За даними адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області від 28.09.2015 року ОСОБА_3 з 15.07.2003 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (гуртожиток).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради є законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 і так само є власником неприватизованого житлового приміщення : квартири № 2-а в цьому будинку, яку самовільно зайняв відповідач, а також з того, що відповідачем не надано доказів періоду його проживання та ведення спільного господарства разом з ОСОБА_4, яка була наймачем спірної квартири, а також того, що між позивачем та відповідачем укладався договір найму спірної квартири або відповідачу надавався ордер на дану квартиру та підставно задовольнив позов міської ради і відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та з рішеннями, яке прийняте ним за первісним і зустрічним позовами, оскільки це рішення грунтується на законі і відповідає обставинам справи, з"ясованим судом повно і всебічно.

На вказаний висновок колегії суддів не впливає посилання ОСОБА_3 на те, що між ним і ОСОБА_4. була досягнута домовленість про те, що він буде здійснювати її догляд, яка ним була виконана, оскільки відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок (квартиру) або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов"язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) догляґдом довічно.

Між тим, договір довічного утримання між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не укладався, а спірне житлове приміщення у власності ОСОБА_6не перебувало.

Доказів того, що за життя ОСОБА_4 звераталась до компетентного органу з приводу реєстрації ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні в якості члена її сім"ї , що ОСОБА_3 до суду не надано.

Надавши належну оцінку показанням свідків, довідки КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 24 від 25.11.2013 року та довідки Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 від 25.11.2013 року, згідно яким ОСОБА_7- син ОСОБА_3 проживає за вищевказаною адресою, а також довідки ТОВ «Житлово-комунальне господарство» від 25.11.2015 року про те, що у гуртожитку по АДРЕСА_6 ОСОБА_3 мав тільки реєстрацію, але ніколи не проживав та квитанції про сплату у грудні 2013 року послуг за постачання електроенергії до спірної квартири суд дійшов правомірного висновку про те, що вказані докази не можуть бути підставою для визнання за ним права користування спірним житловим приміщенням, за умови недоведеності того, що в це приміщення він поселився в якості члена сім"ї наймача, проживав з наймачем спільно та вів з нею спільне господарство.

Доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовуються і ці доводи не свідчать про недодержання судом норм процесуального і матеріального права, що у відповдності до ч.1 ст.308 ЦПК України є підставою для залишення рішення без змін і відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) Н.О.Міненкова