УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., ДьоміноїО.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Смілянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики.

Посилалася на те, що 21 травня 2013 року вона надала у борг ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 60 000 грн, про що останній написав розписку. Позичальник зобов'язання за договором позики не виконав, кошти не повернув. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер та було залучено його правонаступника - ОСОБА_5, з якого позивачка просила стягнути борг.

Рішенням Смілянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка стверджувала, що 21 травня 2013 року, що вона уклала з ОСОБА_6 договір позики на суму 60 000 грн і того ж дня передала йому ці кошти, про що він написав відповідну розписку.

Згідно п. 1.1 договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику предмет позики (грошові кошти) в розмірі, визначеному цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору.

За п. 3 договору строк надання позики позичальнику становить 1 рік з моменту надання позики. Останньою датою повернення позики є 21 травня 2014 року.

Згідно п. 4.4. договору виконання зобов'язання позичальником забезпечується шляхом передання в заставу позикодавцеві належної позичальникові квартири АДРЕСА_1.

За п. 6.1 даного договору позики він набуває чинності з моменту надання позики позикодавцем і є дійсним до моменту його остаточного виконання (копія підписаного обома сторонами договору позики від 21 травня 2013 року на а.с. 8).

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачкою не доведено, що до 12 листопада 2014 року, тобто до дати звернення до суду з даним позовом, вона передала ОСОБА_6 60 000 грн, і не доведено, що договір позики набув чинності, тому вимоги, пов'язані з невиконанням договору, який не набрав чинності, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Смілянського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. Дьоміна О.О.