Справа № 369/4644/16-ц
Провадження № 2/369/2400/16
РІШЕННЯ

Іменем України

26.08.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарі Дідур М.О., Ведмеденко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, -

встановив:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною.

Свої вимоги мотивував тим, що 04.08.2010 року позивачем було написано розписку відповідачеві про те, що позивачем було отримано в борг від відповідача 33 500 дол. США, строк повернення до 30.12.2010 року.

21.03.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою на підставі ст. 190 КК України, яка відповідно до довідки Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 27.03.2013 року № Ш-89, була зареєстрована у Єдиному реєстрі досудових розслідувань 22.03.2013 року за номером 0002043.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 21.03.2013 року старшим слідчим СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області було прийнято постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, оскільки в його діях наявні цивільно-правові відносини.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 04.08.2010 року між ним було укладено договір позики на суму 33 500 дол. США.

14.12.2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було прийнято рішення по справі № 369/10654/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, яким позовні вимоги було задоволено в повному обсязі.

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 04.08.2010 року не передавав грошові кошти на суму 33 500 дол. США ОСОБА_1

Тому, просив суд визнати недійсною розписку від 04.08.2010 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засідання позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши осіб, які приймали участь у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості , ніж установлено договором. ( ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому за змістом частини другої статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно із частиною 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем було складено розписку від 04.08.2010 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 бере в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 33 500 дол. США, які зобов'язався повернути до 30.12.2010 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.12.2015 року, по цивільній справі № 369/10654/15-ц, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, позовні вимоги позивача щодо стягнення боргу за договором позики, а саме вказаної вище боргової розписки від 04.08.2010 року, - задоволено в повному обсязі.

Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики борг в розмірі 818 079 грн. 41 коп., що складається з: 732 147 грн. 39 коп. - сума основного боргу, 81 840 грн. 02 коп. - пеня, 4092 грн.-3% річних від простроченої суми, та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 6090 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 15.03.2016 року.

Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК України,правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У статті 229 ЦК України визначено обставини, що мають істотне значення, а саме: щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У пункті 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено,що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, що оспорюваний договір (розписка) вчинені під впливом обману, що є його обов'язком відповідно до ст. 60 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 230, 526, 611, 1046 1051 ЦК України, ст..ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,-

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя: Т.В.Дубас