Ухвала

іменем україни

5 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їхнім представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати договір факторингу від 20 квітня 2015 року № 18, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») недійсним.

Позивачі посилалися на те, що 20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу № 18, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, було передано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Про існування договору факторингу їм стало відомо у вересні 2015 року.

Позивачі стверджували, що реєстр боржників до договору факторингу не містить обов'язкових реквізитів, передбачених договором факторингу, а саме відсутній підпис уповноваженої особи та печатка клієнта ПАТ «УкрСиббанк»; текст оспорюваного договору не містить посилань на те, що боржниками є саме вони; відсутні докази переуступлення права вимоги до ОСОБА_5; заборгованість за кредитним договором, яка стягнута за рішенням суду є меншою, ніж та, що зазначена в реєстрі боржників; на момент підписання договору факторингу не існувало грошової вимоги до боржника, у зв'язку із скасуванням рішення суду, яким на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Також позивачі посилалася на відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ліцензії на здійснення валютних операцій, тому товариство не має права отримувати заборгованість за валютним кредитом.

Отже, позивачі вважали, що сукупність всіх цих обставин, свідчить про наявність підстав для визнання договору факторингу недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 1 ст. 203 ЦПК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовних вимог, оскільки наявні у справі докази, яким суди відповідно до ст. ст. 60, 212 ЦПК України надали належну оцінку, свідчать про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору факторингу від 20 квітня 2015 року № 18, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк».

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їхнім представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.М. Ситнік

Колегія суддів: