Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3642/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 2 Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Якухно О.М., Шевчук А.М.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати за ним право власності на 1/2ід.ч. житлового будинку №127 у житловому масиві „Крошенський с.Оліївка Житомирського району та 1/2ід.ч. земельної ділянки пл.0,10га для будівництва та обслуговування будинку. Зазначав, що під час шлюбу на імя відповідачки був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку. Під час шлюбу за спільні кошти вони побудували будинок. Позивач вважає вказане майно спільним майном подружжя.

У лютому 2016р. ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом. Просила визнати автомобіль НОМЕР_1, спільним майном подружжя, передати автомобіль ОСОБА_1, стягнувши на її користь грошову компенсацію за 1/2ч. вартості автомобіля.

Рішенням Житомирського райсуду Житомирської області від 11 лютого 2016р. житловий будинок №127 і земельна ділянка під ним у житловому масиві „Крошенський Оліївської сільради Житомирського району визнано спільним майном сторін. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2ід.ч. будинку та земельної ділянки. Зустрічний позов задоволено частково. Автомобіль ЗАЗ 1103 д.н.з. НОМЕР_2 визнано спільним майном сторін 1/2ід.ч. за кожним.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня 2016р. рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання житлового будинку і земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2ч. будинку та земельної ділянки, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову. В решті вимог залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016р. рішення Апеляційного суду від 14 березня 2016р. скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, вирішив спір про визнання будинку та земельної ділянки спільним майном сторін за відсутності відповідної вимоги, що призвело до застосування норм матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, і до безпідставного задоволення первісного позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та частково задовольняючи зустрічний позов, суд обгрунтовано виходив із того, що чинним сімейним законодавством визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Із змісту нормативних положень глав 7,8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статті 57,60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України і визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004р. по 30 листопада 2015р. На підставі рішення Оліївської сільради від 11 липня 2008р. ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку №127, пл.0,10га, у масиві „Крошенський Оліївської сільради Житомирського району для будівництва та обслуговування жилого будинку. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 лютого 2013р. вона є його власником. За ОСОБА_1 20.09.2014р. зареєстровано автомобіль НОМЕР_3.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що технічним паспортом підтверджується рік побудови спірного будинку - 2011р., тобто під час перебування сторін у шлюбі і за 4 роки до розлучення. Зареєструвалась ОСОБА_2 у спірному будинку перед самим розлученням - 8 вересня 2015р. (а.с.10,12,14).

Позивачка не довела, що спірний житловий будинок було придбано за особисті, або позичені нею кошти. Дійсно, в матеріалах справи знаходиться копія Договору про наміри від 11 листопада 2010р., з якого вбачається, що її мати ОСОБА_4 «має намір в майбутньому продати земельну ділянку за 104000грн. (еквівалент - 13тис.дол.США). Проте в момент підписання цього договору вона отримала від ОСОБА_5, яка бажала придбати цю землю, лише 8000грн. (еквівалент 1тис.дол.США).» Доказів того, що мати відповідачки (позивачки) в подальшому цю землю продала, отримавши від покупця в листопаді 2010р. обумовлену суму, і не є її власником, у справі немає.

Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує 50-кратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Доказів того, що мати подарувала або позичила ОСОБА_2 всі валютні кошти у зазначеній сумі 13тис.дол.США. від продажу землі, у справі немає.

Суд першої інстанції обґрунтовано не врахував розписку ОСОБА_2 про те, що вона отримала від брата в борг 5тис.дол.США, зобовязавшись у випадку неповернення цих грошей, не претендувати на спадщину після батьків. У справі немає даних про те, що їх батьки вже померли, а претендувати та ділити спадщину можливо лише після смерті спадкодавців. Крім того, при укладанні цього договору про позику валютних цінностей у розмірі, який перевищує 50-кратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, також не дотримано нотаріальної форми, а тому ця угода є нікчемною.

ОСОБА_2 не довела, що грошові кошти, які знаходились на її рахунку у банку у кінці 2011р. після 7 років перебування у шлюбі, є її особистою власністю.

ОСОБА_2, посилаючись на те, що спірний будинок є її приватною власністю, посилалась і на те, що на його будівництво вона придбала будівельні матеріали, надавши на підтвердження Договір від 19.01.2009р., укладений із ПП «Домобуд-ВС» виготовлення проекту на суму 3361,83грн., замовлення-договір на виготовлення дверей-вікон на суму 24556грн., договір про поставку та демонтаж натяжної стелі на суму 9400грн., всього на суму 37317,83грн. Позивач ОСОБА_6 також надав накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів у період будівництва на загальну суму майже 165тис.грн.

Матеріалами справи доведено, що під час перебування у шлюбі та будівництва спірного будинку позивач (відповідач) постійно працював ОП «Житомирська облдрукарня» - 2005-2006р.р., ПРАТ «КИЇВСТАР» - 2007-2008р.р., а з січня 2009р. і по час звернення до суду одночасно на двох роботах - ПРАТ «КИЇВСТАР» і ТОВ «Радіант». Крім того, він весь цей період також отримував додаткове джерело надходження грошових коштів - пенсію як інвалід ІІІ групи.

Те, що мати і брат допомагали коштами та своєю працею молодому подружжю будувати їм будинок, є їх родинною допомогою.

ОСОБА_2 у судовому засіданні визнавала, що чоловік також вкладав кошти у будівництво і частину робіт виконував своїми силами, тому її вимога, що його частка може складати не більше 10%, не відповідає наведеному та вимогам закону.

В звязку із тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вирішивши спір про визнання будинку та земельної ділянки спільним майном сторін за відсутності відповідної позовної вимоги, рішення в цій частині підлягає скасуванню із відмовою у позові в цій частині.

В решті вимог рішення є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів виходить із принципу законності та справедливості.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,309,314,316,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року в частині визнання будинку №127 житлового масиву «Крошенський» с. Оліївка Житомирського району та земельної ділянки під цим будинком спільною сумісною власністю сторін скасувати. В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: