НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/2032/16
№ 2/183/1578/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 шляхом надання доступу та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 липня 1998 року позивачем відповідно до договору купівлі-продажу придбано трикімнатну квартиру № 31 в будинку № 4 по вулиці 3. Білої міста Новомосковська. Договір купівлі - продажу засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1174. Зазначену квартиру 08 серпня 1998 року зареєстровано в Новомосковському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_4. В квартирі зареєстровано позивача, відповідача та спільну доньку сторін. Крім того, 24 травня 2005 року під час знаходження у шлюбі ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі - продажу придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Договір купівлі - продажу засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 3738. Зазначену квартиру 05 серпня 2005 року зареєстровано в Новомосковському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_5. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року шлюб, укладений між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 21 вересня 2015 року. З липня 2015 року по час звернення з позовом позивач проживає у батьків за адресою: м. Новомосковськ, вул. В. Ковалівка, б. 10, кв. 105, а в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Зазначив, що 02 березня 2016 року прийшов разом з батьком - ОСОБА_9 до квартири АДРЕСА_1 з метою забрати деякі особисті речі та встановити замок на двері однієї з трьох кімнат з метою подальшого проживання. Однак, відповідач за підтримки інших осіб, з метою створення перешкод для проживання позивача в квартирі стала наносити позивачу удари, внаслідок чого спричинила тілесні ушкодження у виді різаної рани лівої щоки, синців та саден в області шиї, синців в міжлопатковій області зліва і в області правого плеча, які відповідно до висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 165 від 03 березня 2016 року відносяться до легкого ступеню тяжкості. Вказує, що внаслідок зазначених підстав він не зміг забрати з власної квартири навіть особисті речі, оскільки був вимушений негайно звернутися за допомогою до медичного закладу та до чергової частини ВП Новомосковського МВ ГУНП України в Дніпропетровській області, де отримав направлення на судово-медичне обстеження, а факт спричинення тілесних ушкоджень внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000932 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Досудове розслідування триває. Після цього випадку будь - які відносини між ним та ОСОБА_10 припинено. Конфліктна ситуація призвела до того, що відповідач фактично вигнала позивача з квартири та не пускає до неї. Умови можливого проживання в квартирі через дії відповідача не можливі, оскільки насилля, яке застосовано відносно позивача супроводжувалось погрозами відповідача заподіяти шкоду життю позивача, зокрема отруєння та інше і відповідач своїми протиправними діями порушує право позивача на вільне користування приватною власністю. У добровільному порядку відповідач це питання вирішувати не бажає, а після спричинення позивачу тілесних ушкоджень ще раз здійснювати спробу зайти у власну квартиру позивач не має наміру без відповідного рішення суду.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Вказали на те, що хоча позивач і має ключі від квартири, не має відомостей про зміну відповідачем замків від квартири, однак внаслідок дій відповідача не може вільно користуватися належним йому майном. Після виниклої суперечки до квартири не заходив і не бажає заходити без винесення рішення суду, яким його позов було-б задоволено та яке-б встановлювало право позивача на проживання в квартирі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що позивач має вільний доступ до квартири та ключі від неї. Відповідач, з моменту останнього відвідання позивачем квартири, замків на вхідних дверях до квартири не міняла. Визнав факт наявності конфлікту між позивачем та відповідачем, який стався внаслідок дій позивача по встановленню замка до дверей однієї з кімнат квартири 02 березня 2016 року, що супроводжувалися шумом, внаслідок чого відповідач попросила позивача перенести встановлення замка на інший час, на що той відповів відмовою. Зазначив, що відповідач позивачу ушкоджень не завдавала та вказав, що належних та допустимих доказів вини відповідача у спричиненні позивачу тілесних ушкоджень позивачем не надано.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_9, батька позивача, який повідомив суду, що 02 березня 2016 року зранку він разом із позивачем прийшов до приміщення квартири АДРЕСА_1, в якій на той час знаходились відповідач та її сестра. Допомігши позивачу встановити замок на дверях однієї з кімнат квартири, він почав допомагати позивачу виносити речі відповідача, що знаходились в означеній спальні до іншої кімнати квартири - залу. Під час переносу речей, відповідач повідомила позивача, що не надає дозвіл на означені дії та за пропонувала позивачу пройти на кухню для бесіди. Через невеликий проміжок часу, коли позивач вийшов з кухні, він побачив зліва на щоці позивача різану рану, з якої текла кров та на запитання про причини рани отримав від позивача відповідь про те, що поріз виник внаслідок нанесення відповідачем позивачу удару ножем. Після повернення з кухні позивач продовжив виносити речі відповідача з кімнати, а він допомагати позивачу в цьому. Зі спливом деякого часу, до квартири прийшли мати відповідача та разом з якою відповідач та її сестра стали заважати переносити речі, штовхати позивача та битися з ним. Крім того, сестра позивача ногою вибила скло в двері до спальні. З метою припинення означених дій позивач зателефонував до правоохоронних органів та викликав працівників поліції, а він почав вмовляти відповідача та її рідню припинити бійку. Через деякий час до квартири прийшла його дружина мати позивача, яку останній запросив телефоном до квартири. Перенісши всі речі відповідача до зали квартири, позивач підмів залишки скла та зачинивши двері до спальні на замок пішов разом із батьками з квартири.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 10 жовтня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі між собою /а.с.7/.

Згідно з відмітками про реєстрацію місця проживання в паспортах громадян України, позивач та відповідач з 30 липня 1998 року зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якої на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 1998 року є позивач. Договір купівлі - продажу засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1174. 08 серпня 1998 року КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем /а.с.5, 6, 9/.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року розірвано шлюб, укладений між сторонами. Рішення набрало законної сили 21 вересня 2015 року /а.с.8/.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2. ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом.

Частиною 3 ст. 7 ЖК України передбачено, що власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством.

Користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст.155 ЖК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч.2 ст.16 ЦК України встановлює, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 1 ЦПК України встановлює, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, звертаючись з позовом просить захистити його право власності шляхом зобов`язання відповідача надати останньому доступ до належного йому житлового приміщення, фактично вказуючи на необхідність припинення дії, яка порушує його право.

Водночас, з визнаних представниками сторін обставин, підтверджених поясненнями свідка вбачається, що позивач не обмежений в доступі до належного йому майна, має ключі від вхідних дверей до належної йому квартири, може вільно заходити до приміщення квартири в будь-який час. Жодних належних доказів на підтвердження того, що відповідач не допускає позивача до будинку, створювала-б перешкоди саме в доступі до нього суду не подано, внаслідок чого підстав для захисту права володіння позивача шляхом зобов`язання надати доступ до житлового приміщення суд не вбачає.

Оцінюючи посилання позивача на те, що відповідач чинить перешкоди у праві власності позивача шляхом створення конфліктної ситуації та вчинення насилля, суд виходить з наступного.

Ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.2 ст.59 ЦПК України встановлює, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки матеріали справи не містять вироку суду, яким була-б встановлена вина відповідача у завданні позивачу умисних легких тілесних ушкоджень, виявлених у позивача згідно висновку судово-медичної експертизи № 165 від 03 березня 2016 року - підстав для висновку про наявність підстав для задоволення позову та зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом надання доступ позивачу до житлового приміщення суд не вбачає.

Крім того, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст.156 ЖК України). Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.157 ЖК України).

Ст.116 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

За таких обставин вбачається, що позовні вимоги є необґрунтованими і підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з положення ч.1 ст.88 ЦПК України, того, що в задоволенні позову позивачу відмовлено, внаслідок чого судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Також, враховуючи той факт, що відповідачем при підготовці заперечень до позовної заяви укладено договір про надання юридичних послуг № 09/НП/25/2016 від 05 травня 2016 року із особою, яка є спеціалістом у галузі права та враховуючи положення ст.84 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», довіреність відповідача на право представництва інтересів від 05 травня 2016 року, участь представника у судових засіданнях на протязі часу, що загалом становить 80 хв., суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 773,34 грн. (580/60*80).

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 773 (сімсот сімдесят три) гривні 34 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено 26 серпня 2016 року.

Суддя Д.О. Парфьонов