У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., про визнання заяви недійсною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 4 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати недійсною її заяву, посвідчену нотаріально 11 липня 2012 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням суду від 29 травня 2012 року, ними 10 серпня 2004 року було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за чоловіком.

Після розірвання шлюбу між сторонами склались неприязні відносини, які згодом переросли у фізичне насильство з боку ОСОБА_2 Зокрема, 9 липня 2012 року між ними виникла сварка, яка переросла у бійку, внаслідок чого її було госпіталізовано до лікарні із скаргами на загальну слабкість, головні болі, головокружіння, болі в серці та спині.

11 липня 2012 року ОСОБА_2 із застосуванням фізичного та психологічного насильства змусив її написати в нотаріальній конторі заяву про відсутність претензій до нього щодо квартири АДРЕСА_1, що не може свідчити про заперечення нею належності квартири до спільної сумісної власності подружжя.

Про напружені відносини між ними свідчить і намагання відповідача зняти з реєстрації місце проживання їх спільного сина у вказаній квартирі, продати квартиру та визнати колишню дружину такою, що втратила право користування нею.

Такі дії відповідача свідчать про намагання заволодіти квартирою, яка є спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 4 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 4 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що 11 липня 2012 року вона склала нотаріально посвідчену заяву, в якій вказала, що квартира АДРЕСА_1 не є її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, так як придбана не за їх спільні кошти, а за особисті кошти останнього і є його особистою приватною власністю.Складена ОСОБА_1 заява за своїм змістом є одностороннім правочином, який змінює цивільні права та обов'язки, оскільки спростовує презумпцію належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя. З огляду на те, що позивач не вчинила дій щодо негайного відкликання цієї заяви та не надала належних і допустимих доказів щодо вчинення такого одностороннього правочину під впливом фізичного чи психічного тиску з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2, то відсутні підстави визнавати таку заяву недійсною, а квартиру АДРЕСА_1 - спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що формулювання у заяві від 11 липня 2012 року про «відсутність претензій» до ОСОБА_2 не є підставою для виникнення, зміни чи припинення правовідносин, є необґрунтованими, оскільки заводяться до переоцінки судом касаційної інстанції змісту вказаної заяви, якій апеляційний суд дав належну оцінку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що 05 січня 2016 року ОСОБА_1 відкликала свою нотаріально посвідчену заяву від 11 липня 2012 року, не є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, оскільки не спростовує висновків апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків апеляційного суду не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом апеляційної інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 4 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова