Номер провадження: 22-ц/785/3159/16
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1.

До початку розгляду справи ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги і просила суд визнати ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що вона є власником вказаної квартири. Відповідачка це колишня дружина її сина. В 2011 році сім'я між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 розпалась, відповідачка разом з дітьми звільнила спірну квартиру і з 2011 року проживає в квартирі АДРЕСА_2. Більше 5 років відповідачка квартирою не цікавиться, належне відповідачці та дітям майно в квартирі відсутнє. ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи, інших доходів, крім пенсії, не отримує і витрати на оплату комунальних послуг по квартирі додатково ще за 3-х осіб є суттєвими для позивачки. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом. (а. с. 3-5, 15-17).

Не погодившись з позовом ОСОБА_3, 21.12.2015 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування свого зустрічного позову посилалася на те, що вона з дітьми в спірній квартирі не проживає з 2012 року, оскільки стосунки між нею та колишнім чоловіком і його матір'ю були неможливими для сумісного проживання в одній квартирі, їй навмисно були створені умови, що унеможливлюють сумісне проживання, в грудні 2014 року вона мала намір вселитись, проте ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перешкоджали її вселенню до квартири. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не має власного житла, вона звернулась до суду з зустрічними вимогами про визнання за нею та її малолітніми дітьми права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою (а. с. 44-50).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунено ОСОБА_3 перешкоди в реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5, 2008 року народження і ОСОБА_6., 2009 року народження, такими особами, що втратили право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 98-101).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким зустрічним позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 104-109).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що у 2011 році ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми добровільно звільнила квартиру АДРЕСА_1, в квартирі відсутні належні їй та дітям речі, ОСОБА_2 не несе витрати по утриманню спірної квартири шляхом сплати вартості комунальних платежів, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право на користування, а також те, що з 2012 року ОСОБА_2 з дітьми не є членами сім'ї власника спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що власник квартири чинить перешкоди в користуванні спірною квартирою ОСОБА_2 не надала. Відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умисно створювали умови, за яких ОСОБА_2 не могла проживати в одній квартирі з ними.

Проте, повність погодитись з таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2012 року (справа № 1512/9113/2012). Від шлюбу народились діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 син - ОСОБА_5 про, що Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси складений актовий запис про народження № 480 від 06.05.2008 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 донька - ОСОБА_6 про, що Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси складений актовий запис про народження № 876 від 03.09.2009 року (а. с. 135,136).

На підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1999 року ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. В зазначеної квартирі зареєстровані: власниця - ОСОБА_3, її син - ОСОБА_4, її донька - ОСОБА_7, онук - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишня невістка - ОСОБА_2, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та прописки № 90 від 23.09.2015 року, виданою керівником ЖКС «Іллічівський 23» (а. с. 8, 10).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції суд виходив із того, що ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми понад рік не проживає у спірному будинку без поважних причин, що є підставою для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судами встановлено, що письмової угоди стосовно користування спірною квартирою між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладалось, тому відповідно до вимог цієї норми закону суд не визначився з тим, чи припинення сімейних відносин з членом сім'ї власника квартири позбавляє ОСОБА_2 та її малолітніх дітей права користування спірним житловим приміщенням.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та зустрічний позов,ОСОБА_2 посилалась на те, у спірній квартирі вонаразом з малолітніми дітьми не проживає з серпня 2012 року, оскільки стосунки між нею та колишнім чоловіком та його матір'ю були неможливими для сумісного проживання в одній квартирі. ОСОБА_2 навмисно були створені умови, що унеможливлюють сумісне проживання, в грудні 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перешкоджали її вселенню до квартири. Квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності її батькові, а вона особисто не має власного житла.

Проте, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив вказаних доводівОСОБА_2, не дав їм юридичної оцінки. Крім того, судом взагалі не встановлені причини (поважних/ неповажних) непроживання відповідачки та малолітніх дітей у спірному приміщенні.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов'язково повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

Судовою колегією встановлено, що ОСОБА_2 після укладання шлюбу з ОСОБА_4 вселилась в спірну квартиру у встановленому законом порядку зі згоди власника ОСОБА_3, постійно проживала разом з нею та членами її сім'ї вквартирі АДРЕСА_1, була зареєстрована за вказаною адресою. Діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з народження постійно проживали та були зареєстровані за вказаною адресою. Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право користування чотирьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1, загальною площею 84,9 кв.м, житловою 49,9 кв.м.

Під час розірвання шлюбу з ОСОБА_4, між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли неприязні стосунки, що стало причиною для тимчасової зміни місця проживання. В серпні 2012 року ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми вибула в квартиру своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2. В зазначеній квартирі крім ОСОБА_2 та двох малолітніх дітей проживають її батьки ОСОБА_8, ОСОБА_9, її рідний брат ОСОБА_10 разом з нареченою ОСОБА_11, тобто 6 осіб. Квартира АДРЕСА_2 складається з трьох кімнат, житловою площею 39,3 кв.м., загальною площею 68,1 кв.м., проте норма житлової площі на одну особу, встановлюється ЖК УРСР в розмірі 13,65 кв.м. (ст. 47 ЖК). Вказані обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_2 своїми діями, пов'язаними зі зміною міста проживання, погіршила умови проживання малолітніх дітей.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили в судовому засіданні в апеляційній інстанції те, що ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми в 2014 році мала намір поновити проживання в квартирі АДРЕСА_1, у зв'язку з тяжкими житловими умовами за адресою батьків. Вона відкрила двері наявними у неї ключами, зайшла в квартиру разом з дітьми і стала чекати свого колишнього чоловіка та власника квартири. Після того, як вони прийшли в квартиру і побачили ОСОБА_2 з дітьми, вони викликали міліцію, щоб зафіксувати проникнення ОСОБА_2 до їх житла і не погодившись з тим щоб вони там продовжили проживати, у зв'язку з розірванням сімейних стосунків, запропонували їй покинути квартиру.

Вказані пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спростовують їх твердження про відсутність перешкод з їх боку для проживання ОСОБА_2 та її малолітніх дітей в спірній квартирі. Таким чином, твердження ОСОБА_2 про те, що вона з дітьми з поважних причин не мешкає у спірній квартирі через те, що їй чиняться перешкоди, визнані позивачкою в судовому засіданні, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що причини відсутності ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1, є поважними, діти в добровільному порядку з житлової площі спірної квартири не вибували, а їх відсутність, пов'язана з тимчасовою відсутністю матері по спірній адресі.

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації категорично заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3 та просив задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод їй та її малолітнім дітям в користування спірною квартирою (а. с. 70).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судова колегія вважає, що оскільки ОСОБА_2 та малолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 набули право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, відсутні з поважних причин, їм здійснюються перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, їх права підлягають захисту шляхом задоволення зустрічного позову в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 та її малолітніми дітьми квартирою АДРЕСА_1. Вимоги про вселення ОСОБА_2 не заявлялись.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею та дітьми права користування спірною квартирою, є зайвими, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні квартирою - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 та її малолітніми дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді Т.В.Цюра

І.П.Сидоренко