У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів :Буцяка З.І., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання : Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом не враховано, що оспорюваний правочин не відповідає дійсному волевиявленню дарувальника ОСОБА_3, оскільки остання за показами свідків, мала на меті заповісти спірний будинок своєму сину ОСОБА_4

Зазначає, що на момент укладання договору дарування ОСОБА_3 була похилого віку, їй було 83 роки, а тому вважала, що з ОСОБА_2 укладає договір довічного утримання, тобто остання неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на фактичне її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Судом не враховано, що ОСОБА_3 навіть після укладення спірного договору вважала, що вказаний будинок і надалі належить їй на праві власності, оскільки продовжувала в ньому проживати, сплачувала комунальні платежі від свого імені, а у 2006 році приватизувала земельну ділянку біля вказаного будинку та в тому ж році оформила заповіт на свого сина ОСОБА_4, який в подальшому провів капітальний ремонт вказаного будинку з метою створення нормальних умов для проживання своєї матері.

Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 була неграмотною та неписьменною, а тому вона фізично не могла самостійно прочитати текст договору дарування, а умови вказаного договору нотаріусом сторонам не розяснювались.

Зазначає, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки до смерті ОСОБА_3 вказаний будинок не був переданий в дар відповідачу, а тому вважає, що такий договір є недійсним та фіктивним.

Судом не враховано показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтверджували намір ОСОБА_3 передати вказаний будинок із земельною ділянкою саме своєму сину ОСОБА_4

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу представники відповідача вказують, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просять залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України по справі № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року та по справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 28.12.2004 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул. Лятоша, 4 в м. Острог Рівненської області.

22 серпня 2014 року ОСОБА_3 померла.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте, доказів того, що за свого життя ОСОБА_3 оспорювала або непогоджувалась з вказаним договором, зверталась до органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів чи державних установ з приводу невиконання ОСОБА_2 умов можливого договорудовічного утримання, позивачем не надано.

Висновки суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_3 щодо оформлення права власності на земельну ділянку по вул. Лятоша, 4 в м. Острог Рівненської області шляхом безоплатної приватизації, є обґрунтованими, оскільки лише ОСОБА_3 могла оформити право власності на вказану земельну ділянку, яка їй була передана рішенням Острозької міської ради Рівненської області №64 від 29.08.2006 року після тривалого користування.

Позивачем не надано також будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 була неписьменна і договір дарування підписаний не дарувальником, а іншою особою. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за життя неодноразово зверталась до різних державних установ за оформленням документів на спірне домоволодіння та земельну ділянку, оформляла угоди по комунальних платежах, а 25 вересня 2006 року склала заповіт на користь свого сина ОСОБА_4, які підписала власноручно, що свідчить про писемність ОСОБА_3 та розуміння нею значення своїх дій.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо фіктивності правочину не заслуговують на увагу, оскільки після укладення договору дарування ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_10 технічну документацію на спірний будинок та провів державну реєстрацію права власності на це майно, тобто договір був реальним.

Будь-яких доказів, які б свідчили про фіктивність вказаного договору позивачем не надано.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, правильно встановив фактичні обставини справи, врахував, що оспорюваний договір дарування відповідає вимогам закону, а позивач не надала належних та допустимих доказів того, що у сторін даного правочину, на момент його укладення, були відсутні наміри створити правові наслідки. При цьому судом правильно зазначено, що не проживання відповідча у спірному домоволодінні, не може бути підставою для визнання договору дарування фіктивним, оскільки він зареєстрував за собою право власності на спірне домоволодіння, а отже набув на нього право власності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :