АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4927/16 Головуючий1 інстанції Журавель В.А.
Справа № 646/1684/16-ц Доповідач: Коровін С.Г.
Категорія: право власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Коровіна С.Г

суддів - Овсяннікової А.І., Бездітко В.М..

при секретарі - Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у приміщенні суду апеляційну за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Харківської міської ради визнання квартири окремим об'єктом нерухомості, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Харківської міської ради про визнання квартири окремим об'єктом нерухомості, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позивачі посилалися на те, що 16/100 частин колишньої комунальної квартири АДРЕСА_1 належать їм на праві спільної сумісної власності, а також їх батьку та чоловікові ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1, виданого 25 січня 2000 року, 44/100 частини квартири належать Територіальній громаді м. Харкова. 40/100 частин цієї ж квартири належали їх колишньому сусіду ОСОБА_6 Рішенням виконкому Червонозаводської районної ради м. Харкова від 25 січня 2000 року за № 20 йому було дозволено провести переобладнання в квартирі, здійснити окремий вихід, після чого рішенням виконкому Червонозаводської райради м. Харкова від 17 жовтня 2000 року № 267 частина АДРЕСА_1, де мешкав ОСОБА_6, була визнана ізольованою. Квартирі було надано номер АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_6 подарував належну йому частину квартири своїй дочці ОСОБА_7, якій відповідно до рішення виконкому Червонозаводської районної ради м. Харкова від 30 січня 2001 року за № 26/3 було видано свідоцтво про право власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_1. Після відокремлення належної ОСОБА_6 частки квартири частки співвласників - сім'ї ОСОБА_5 та територіальної громади м. Харкова не перерозподілялися. Однак, після ізолювання частини квартири частки співвласників змінилися, а саме спільна сумісна частка ОСОБА_5 замість 16/100 стала складати 27/100 часток, а частка територіальної громади м. Харкова - 73/100 часток замість 44/100 часток. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. Позивачі є спадкоємцями першої черги після його смерті. Вони звернулися до 10 Харківської державної нотаріальної контори - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із заявами про прийняття спадщини, а ОСОБА_10 - із заявою про відмову від спадщини на користь дітей. Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину спірної квартири з посиланням на те, що на підставі правовстановлюючих документів за сім'єю зареєстровано 16/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1. Відповідно до довідки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за № 1301127 від 28 серпня 2015 року ідеальні частки у спірній квартирі між співвласниками не перерозподілялися, а отже неможливо на даний час встановити, яка саме частка у праві спільної власності на вищевказану квартиру належала спадкодавцю ОСОБА_5 на день його смерті. Позивачі вважали, що після визнання АДРЕСА_1-а ізольованою квартирою, у їх власності та територіальної громади м. Харкова, залишився окремий об'єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1. У зв'язку із фактичним припиненням права спільної часткової власності частки перерозподілилися стали складати замість 27/100 частин, а частка територіальної громади м. Харкова стане складати 73/100 частин, замість 44/100 частин. Таким чином, спадкова частка після смерті ОСОБА_5 складає 27/400 частин, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували по 27/800 частин, а з урахуванням належних їм приватизованих 27/400 частин, їх частка в квартирі буде складати: ОСОБА_2 - 81/800 частин (27/400 + 27/800) або 10/100 часток; ОСОБА_3 - 81/800 частин (27/400 + 27/800) або 10/100 часток; ОСОБА_4 - 27/400 частин або 54/800 або 7/100 часток. Тому позивачі просили визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 112,4 кв. м., житловою площею 71,2 кв. м., окремим об'єктом нерухомості та припинити право спільної часткової власності на 60/100 частин, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом за кожним на 27/800 частини спірної квартири після батька ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_2 право власності на 81/800 частини або 10/100 часток квартири АДРЕСА_1 за кожним, визнати за ОСОБА_4 право власності на 27/400 або 7/100 частин квартири цієї квартири.

Рішенням суду позовні вимоги задоволені частково.

Судом визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 112, 4 кв. м., житловою площею 71,2 кв. м. окремим об'єктом нерухомості.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі поставлено питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову. Позивачі вважають, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам, допустив порушення вимог матеріального права, безпідставно відмовив у визнанні за позивачами відповідних часток у праві власності на спірну квартиру як в порядку спадкування, так і в порядку припинення права спільної часткової власності.

Заслухавши доповідача, представника позивачів, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

16/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1, виданого 25 січня 2000 року (а. с. 8, 10). 44/100 частини цієї ж квартири належать Територіальній громаді м. Харкова (а. с. 8об).

40/100 частин цієї кварти належали ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 1998 року. ОСОБА_6 провів переобладнання та облаштував окремий вихід з квартири. На підставі цього рішенням виконкому Червонозаводської районної ради м. Харкова від 17 жовтня 2000 року № 267 частина квартири 3, в якій мешкав ОСОБА_6, була визнана ізольованою, а на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної ради м.Харкова від 30 січня 2001 року за № 26/3 його дочці ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_1. (а. с. 11-13).

Як вбачається з довідки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 15 березня 2016 року після переобладнання 40/100 часток в ізольовану квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 4-х житлових кімнат житловою площею 71,2 кв. м., загальною площею 112,4 кв. м. є окремим об'єктом нерухомого майна (а. с. 58).

Відповідно до технічного паспорту, виданого КП "ХМБТІ" 03 вересня 2015 року комунальна квартира АДРЕСА_1 є окремою квартирою, яка складається з 4 житлових кімнат, кухні, санвузлу, коридорів та комори, загальною площею 112,4 кв. м., житловою площею 71,2 кв. м. (а. с. 25-26).

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що після переобладнання та виділення 40/100 часток квартири в ізольовану квартиру АДРЕСА_1 стала окремою квартирою, тому суд обґрунтовано визнав цю квартиру окремим об'єктом нерухомості.

Після переобладнання вказаної спірної квартирі частки співвласників не перерозподілялися і до цього часу квартира знаходиться у спільній частковій власності у сім'ї ОСОБА_5, яким належить 16/100 частин, та територіальної громади м. Харкова - 44/100 частини квартири (а. с. 8 об).

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Звертаючись до суду із позовом позивачі питання щодо поділу спірної квартири між ними та територіальною громадою м. Харкова не ставили, тому на теперішній час право спільної часткової власності на спірну квартиру співвласників не може бути припинено.

Судом першої інстанції також зазначено, що доказів технічної можливості поділу спірної квартирі між співвласниками з подальшим припиненням їх спільної часткової власності, а також можливості перерозподілу ідеальних часток співвласників у зв'язку з поділом квартири позивачами судові не надано.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер співвласник квартири ОСОБА_5 У зв'язку із чим позивачі, як спадкоємці першої черги, звернулися до 10 Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття та відмову від спадщини.

Однак, позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 після померлого батька ОСОБА_5 оскільки, ідеальні частки у квартирі між співвласниками не перерозподілялися, а отже неможливо на даний час встановити, яка саме частка у праві спільної власності на вищевказану квартиру належала спадкодавцю ОСОБА_3 на день його смерті (а. с. 7).

Позивачами визначено, з посиланням на довідку КП "ХМБТІ" від 15 березня 2016 року, що частки співвласників розраховуються арифметичним шляхом та відповідно натепер їм належить 27/100 частин спірної квартири замість 16/100 частин, тобто кожному із сім'ї ОСОБА_3 по 27/400 частин, а частка територіальної громади м. Харкова складає 73/100 частин. Також позивачами визначено, що внаслідок спадкування 27/400 частин квартири, які належать ОСОБА_5 , частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будуть складати по 10/100, а ОСОБА_4 - 7/100 часток.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з такими доводами позивачів, оскільки належних доказів технічної можливості перерозподілу часток співвласників саме в такому розмірі, як визначено позивачами, суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав квартиру АДРЕСА_1 окремим об'єктом нерухомості і відмовив у задоволенні інших позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду ухвалено на підставі належних доказів, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 505, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -