Провадження № 22-ц/780/2965/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 20.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, правонаступником прав якої є ОСОБА_4 третя особа - Приватний нотаріус ОСОБА_5 про встановлення факту визнання батьківства,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст. 53 КпШС України та просив встановити факт родинних відносин між ним та померлим 12.03.2015 р. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно, що належало спадкодавцю. Спадкоємцями померлого є також ОСОБА_3 мати померлого. Позивач з метою оформлення спадкових прав звернувся до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори та до приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу ОСОБА_5, якою було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину та розяснено, що для підтвердження родинних відносин між спадкодавцем та заявником, позивачу належить звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин між заявником та померлим. Тому посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що іншим шляхом довести своє право на спадкування він не має можливості, а відповідачка заперечує факт родинних відносин між її сином та заявником, просив задовольнити його позов .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідачка по справі ОСОБА_3 на час апеляційного розгляду справи померла 24 квітня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 373060 виданого 26 квітня 2016 року, а тому ухвалою апеляційного суду від 08 грудня 2016 року до розгляду справи залучено правонаступника прав та обовязків ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, проживаючи на момент смерті разом із померлою.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4, заперечила щодо поданої апеляційної скарги та просила її відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився 20.04.1979 р., що підтверджується копією свідоцтва про народження № 315357 від 4.05.1979 р., виданим виконавчим комітетом села Поправка Білоцерківського району Київської області, згідно актового запису про народження № 8.

Матірю позивача записана ОСОБА_7, батьком записаний ОСОБА_8. ( а.с. 7)

Також встановлено, що ОСОБА_6 дійсно похований у с. Поправка Білоцерківського району на підставі актового запису про смерть №8 від 13.03.2015року, що підтверджується довідкою Поправської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.07.2015 року № 528.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що з врахуванням положень ст. 53 КпШС України, який діяв на час народженння позивача та виникнення правовідносин, а також тих обставин, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів щодо спільного проживання матері позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ведення ними спільного господарства, та перебування позивача на утримання останнього, тому позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір'ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Згідно п. 3 вказаної Постанови Пленуму ВСУ при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Крім того, така правова позиція викладена і в Постанові Верховного суду України від 25 лютого 2015 року по справі № 6-20цс15.

Згідно ч. 2 ст. 53 КпШС України (в редакції 1969 року) в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Також в ч. 3 вказаної статті зазначено, що при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 народився 20.04.1979 р., що підтверджується копією свідоцтва про народження № 315357 від 04.05.1979 р., виданим виконавчим комітетом села Поправка Білоцерківського району Київської області, згідно актового запису про народження № 8 (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивач просить встановити його походження від померлого батька, який не перебував в шлюбі з його матірю, як це передбачено ст. 53 КпШС, оскільки позивач народився 20.04.1979 року.

Зі слів позивача та його представника вбачається, що із дня народження до чотирьох років позивач проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав без батька, разом зі своєю матірю ОСОБА_7, потім вона одружилася з ОСОБА_9 і її прізвище змінилося на «Шелест». З 1998року він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. Про існування батька він нічого не знав, ніяких відносин з ним не підтримував. Познайомився із ОСОБА_6 лише в 1997 році, з того ж часу підтримував із ним родинні звязки, а саме ОСОБА_6 матеріально допомагав в організації весілля позивача і був присутній на ньому. Також, підтримував відносини з матірю ОСОБА_6 ОСОБА_3 та рідною сестрою батька - ОСОБА_4 та її чоловіком, з дядьком ОСОБА_10 та його дружиною, їх синами. Оскільки ОСОБА_6 здійснював підприємницьку діяльність повязану із забоєм скота, переробкою мяса та мясопродуктів, а тому ОСОБА_6 прийняв на роботу його дружину - ОСОБА_11 Протягом життя він весь час відзначав свята, на яких були присутні його мати та ОСОБА_6 та його рідні, підтримували родинні звязки до смерті ОСОБА_12А, якого вважав своїм батьком, але офіційно жодні відносини між ними не були оформлені, так як не було потреби.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Встановлення факту визнання батьківства особою, яка згодом померла, може мати місце тільки у тому разі, коли дитина перебувала на утриманні цієї особи, якщо ця обставина не буде підтверджена, то самий факт визнання батьківства особою, яка згодом померла, не має значення .

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати із врахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою кожен доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що на час виникнення правовідносин, тобто до народження позивача, відсутні будь-які докази спільного проживання його матері та ОСОБА_6 та перебування позивача на утриманні останнього. Ці обставини повністю підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_13

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги висновок експерта № 49 молекулярно генетичної експертизи по встановленню факту батьківства померлого 12.03.2015 року ОСОБА_6 у відношенні ОСОБА_2, згідно з яким оцінка достовірності результатів аналізу вказує на те, що кровне споріднення між заявленим батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,9999 %, оскільки в даному випадку, за відсутності належних доказів перебування дитини на утриманні батька, проживання матері дитини разом з батьком дитини до народження дитини, правового значення цей доказ не має.

Доводи апелянта стосовно того, що померлий батько визнавав його як свого сина в період народження та у процесі подальшого життя не ґрунтуються на доказах наданих у вказаній справі.

Ураховуючи викладені обставини, а також те, що апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 53 КпШС України, ст. 58 Конституції України, ст.ст. 10, 209, 213, 215, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_14