Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/5244/16 Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С.
Є.У.№ 333/7229/14-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнював і уточнював. Зазначав, що 04.03.2008 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-204/064/2008, за яким остання отримала кредит у розмірі 34 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна, строком погашення не пізніше 04.03.2026 року включно, зі сплатою за користування кредитом плаваючої процентної ставки 3,99% річних. Додатковим договором №1 від 04.11.2009 року було змінено на період з 04.11.2009 року до 05.04.2010 року процентну ставку з плаваючої на фіксовану у розмірі 11,49% річних. Кредитні зобовязання позичальника забезпечені порукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що 04.03.2008 року між Банком і поручителями були укладені відповідні договори. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушує вимоги кредитного договору, не вносить щомісячні платежі в обумовлені договором строки, остаточно уточнивши позовні вимоги Банк просив суд на підставі ч.2 ст.1050 ЦК стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 16 січня 2016 року становить 19 236,39 доларів США, із яких 15 570,06 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 3 666, 33 долари США заборгованість зі сплати відсотків за період з 07.02.2014 року по 14.01.2016 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 15 570 доларів США 06 центів суму заборгованості за тілом кредиту, 3666 доларів США 33 цента суму заборгованості за нарахованими відсотками за користуванням кредитом за період з 07.02.2014 року по 14.01.2016 року, а разом 19 236 доларів США 39 центів заборгованості за кредитним договором №ML-204/064/2008 від 04.03.2008 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 15570 доларів США 06 центів суму заборгованості за тілом кредиту, 3666 доларів США 33 цента суму заборгованості за нарахованими відсотками за користуванням кредитом за період з 07.02.2014 року по 14.01.2016 року, а разом 19236 доларів США 39 центів заборгованості за кредитним договором №ML-204/064/2008 від 04.03.2008 року.

Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за кредитним договором №ML-204/064/2008 від 04.03.2008 року обмежується сумою 19236 доларів США 39 центів заборгованості за кредитним договором №ML-204/064/2008 від 04.03.2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» витрати по сплаті позивачем судового збору у розмірі 2303 гривні 63 копійки з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник Банку не зявився, причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів визнала причини неявки представника Банку неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення в частині стягнення кредитної заборгованості і судових витрат з поручителя ОСОБА_4 скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 допустилася порушень графіку погашення кредиту, з лютого 2014 року припинила вносити щомісячні платежі, а тому вся сума заборгованості на підставі ст.ст.553,554, 1050 ч.2 ЦК України підлягає стягненню з боржника і поручителів у солідарному порядку.

Проте в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що 04.03.2008 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-204/064/2008 , згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 34 000,00 доларів США для придбання нерухомого майна, а ОСОБА_3 зобовязалася прийняти, належним чином використати і повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 04.03.2026 року включно, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (а.с. 12-16).

Факт отримання ОСОБА_3 кредитних коштів підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 04.03.2008 р. (а.с.144).

За умовами договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту і в строки, передбачені графіком платежів.

Пунктом 3 частини №1 кредитного договору встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотку 3,99% річних і FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору; ставка FIDR може змінюватися банком).

Повернення кредиту і сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, тобто щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Проценти нараховуються щомісячно в день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у графіку платежів на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення та сплачується позичальником відповідно до умов п.1.5 кредитного договору (а.с.12-16: п.п.1.5.1;.1.5.1.1; 3;4; 1.4.1.2 кредитного договору).

04.11.2009 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, яким, зокрема було змінено на період з 04.11.2009 року до 05.04.2010 року процентну ставку з плаваючої на фіксовану у розмірі 11,49% річних (а.с.19-20).

В подальшому, 06.07.2011 року і 26.04.2012 року сторони кредитного договору вносили до нього зміни щодо графіку погашення кредиту і відсотків, передбачали підвищення плаваючої процентної ставки на 4% річних у випадку порушення позичальником будь-яких зобовязань за договором, тощо (а.с.21-23).

Кредитні зобовязання ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором забезпечені порукою ОСОБА_4 і ОСОБА_5, про що 04.03.2008 року між Банком і кожним із поручителів було укладено два окремих договори поруки №№SRML-204/064/1/2008, №SRML-204/064/2008 від 04.03.2008 року, на підставі яких поручителі взяли на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_3 її зобовязань перед позикодавцем і нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору як солідарні боржники. За умовами договорів поруки банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобовязань як до боржника, так і до поручителів, чи до всіх одночасно (а.с.25, 27).

04.11.2009 року між Банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були укладені додаткові договори №1 до договору поруки, п.п3.1,3.2 яких передбачено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, поручителі зобовязані здійснити виконання боргових зобовязань в обсязі, заявленому банком, протягом трьох банківських днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги. Пунктом 2.2 вказаних правочинів передбачено, що розмір боргових зобовязань на дату їх укладання становить 34 000 доларів США. В разі зміни розміру боргових зобовязань після укладання цього договору такі боргові зобовязання забезпечуються у їх повному обсязі без укладення будь-яких додаткових договорів (а.с.24,26).

У звязку з тим, що з лютого 2014 року позичальник припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, 05.08.2014 року банк на підставі п.1.9 частини №2 кредитного договору заявив вимоги до боржника і поручителів дострокового виконання зобовязань за кредитним договором в повному обсязі (а.с.9-11).

Вказана вимога відповідачами не виконана, борг не погашений.

Станом на 15 січня 2016 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором становить 19 236, 39 доларів США, із яких 15 570, 06 доларів США за тілом кредиту, 3 666, 33 долари США за процентами, нарахованими за період з 27.02.2014 р. по 14.01.2016 р. (а.с.220).

Вказана сума заборгованості на підставі ст.553, ч.2 ст.1050 ЦК України стягнута судом першої інстанції з позичальника і з поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в солідарному порядку.

Позичальник ОСОБА_3 і поручитель ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції не оскаржують, а тому у відповідності з вимогами ст.303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 як з поручителя заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в день укладання додаткового договору №1 від 04.11.2009 року до договору поруки, яким сторони погодили розмір боргових зобовязань позичальника у розмірі 34 000 доларів США, Банк надав позичальнику додатковий транш на суму 618, 49 доларів США, що підтверджується витягом із особового рахунку позичальника і розрахунком заборгованості (а.с. 149, 220).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 постанови №5 від 30 березня 2012року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

В засіданні апеляційного суду встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що протягом 2009-2011 років між Банком і ОСОБА_3 укладалися додаткові договори до кредитного договору , згідно з якими, крім підвищення відсотків за користування кредитом, зміни графіку його погашення, позичальнику надався додатковий транш на суму 618, 49 доларів США, тощо. Представник поручителя ОСОБА_4 підтвердив необізнаність останнього про внесення будь-яких змін до кредитного договору після 04.11.2009 року. Згода поручителя ОСОБА_4 на надання Банком позичальнику додаткового траншу, тобто на збільшення суми кредиту на 618,49 доларів США не надавалася.

Відомостей про те, що кредитор і позичальник інформували поручителя про укладання додаткових договорів після 2009 року, якими збільшували обсяг відповідальності як боржника, так і поручителя, матеріали справи не містять.

Положення п.2.2.1 додаткової угоди від 04.11.2009 року до договору поруки не звільняють Банк від обовязку інформувати поручителя про подальші зміни до кредитного договору, внаслідок яких відбувається збільшення відповідальності як боржника, так і поручителя.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що збільшення суми основного зобовязання, зміна графіку повернення кредиту та сплати процентів збільшує розмір відповідальності поручителя, про що останній не був проінформований належним чином. Оскільки договір поруки від 04 листопада 2009 року містить застереження тільки про те, що він забезпечує належне виконання боржником боргових зобовязань у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і в порядку, передбаченому в кредитному договорі, але в ньому не йдеться про те, що він забезпечує боргові зобовязання і у випадку збільшення суми кредитування без інформування про це поручителя, висновок суду першої інстанції про те, що порука не припинила своєї дії не ґрунтується на законі і не відповідає фактичним обставинам справи.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з поручителя ОСОБА_4 кредитної заборгованості і судових витрат не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Вимоги апеляційної скарги про перегляд судового рішення в частині стягнення заборгованості з інших відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки за змістом ст.ст.11, 31,32 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами, в тому числі і правом апеляційного оскарження судового рішення, на власний розсуд. Кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Співвідповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не уповноважували ОСОБА_4 оскаржувати рішення суду першої інстанції в частині, що стосується заявлених до них вимог.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором і судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: