Єдиний унікальний номер 725/192/16-ц
Номер провадження 2/725/44/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії та за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 08.01.2015 року наказом начальника КЕВ м. Чернівці №1 ОСОБА_1 прийнято на посаду сторожа військового містечка №1 за 2 розрядом з 13 січня 2014 року та крім нього в лютому, квітні та жовтні 2015 року на посаду сторожа було прийнято ще пятьох працівників.

07.10.2015 року начальником КЕВ м. Чернівці видано наказ №72 відповідно до якого інспектору з кадрів ОСОБА_2 наказано запропонувати сторожам військового містечка №1 ОСОБА_1 М,А. та ОСОБА_3 перейти на посаду сторожів в м.Камянець-Подільський, а у разі їх відмови попередити про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням штату.

12.01.2016 року наказом по стройовій частині КЕВ м. Чернівці №3 позивача звільнено з роботи у звязку з скороченням чисельності працівників та відмовою переходу в м.Камянець-Подільський за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що вказаний наказ підлягає скасуванню оскільки виданий з порушенням вимог трудового законодавства. При цьому зазначав, що скорочення на підприємстві не відбулося, а необхідність переведення двох посад сторожів військових містечок у м.Камянець-Подільський виникла через недостатню кількість сторожів у зазначеному місті, що підтверджується листом КЕВ м.Чернівці від 17.12.2015 року. Крім того, позивач як працівник який має більш тривалий безперервний стаж роботи в порівняні з іншими сторожами має переваги залишення на роботі при проведенні.

В ході судового розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог в якій вказував на те, що внаслідок порушення його трудових прав з боку відповідача він зазнав моральних страждань, які виразились у постійному пригніченому стані, відсутність заробітку для забезпечення потреб на своє лікування та лікування хворої дружини, що зумовило необхідність позичати гроші та в свою чергу призвело до порушення нормальних життєвих звязків.

Зазначав, що окрім погіршення його морального самопочуття також погіршилось його здоровя, зявилися скарги на роботу серця, почав втрачати апетит, вагу та як наслідок був змушений проходити стаціонарне лікування в Чернівецькій ОКЛ у період з 29.12.2015 року по 12.01.2016 року під час якого та в подальшому в ході реабілітації був змушений нести додаткові витрати на лікування та придбання ліків.

Також вказував на те, що унаслідок судового розгляду спору між ним та відповідачем, у нього значно підвищився артеріальний тиск та йому призначено лікарський препарат середня вартість якого становить 100 грн., при цьому з 10.10.2015 року по теперішній час у звязку з різким погіршенням стану здоровя, він витратив на лікування 20000 грн.

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника КЕВ м.Чернівці №3 від 12.01.2016 року, поновити ОСОБА_1 на посаду сторожа військового містечка №1 по 2 розряду у КЕВ м.Чернівці, провести виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до прийняття судом рішення, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 40000 грн., а також подавши заяву про зменшення позову в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди, яку він зазнав у звязку із необхідністю лікування, просив стягнути 6 661,57 грн. завданої матеріальної шкоди, а також витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

В судовому зсіданні прокурор та позивач позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначали, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства. При звільненні ОСОБА_1 у звязку із скорочення чисельності працівників, він був попереджений згідно вимог закону за два місяці до звільнення й відповідно відмовився від переведення на роботу до м. Камянець Подільський відповідно до наказу №72 від 07.10.2015 року та листа №1762 від 07.10.2015 року про переведення двох посад сторожів. Крім того ОСОБА_1 не підпадає під жодну категорію працівників яким надається перевага в залишенні на роботі відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому був звільнений з роботи у встановленому законом порядку. Також вказали на те, що позивач з наказом про його звільнення ознайомитись відмовився, про що було складено відповідний акт. Просили відмовити в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Крім того також заперечували проти задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь завданої матеріальної шкоди, вказавши на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у нього відбулося загострення хронічних захворювань саме у звязку із його звільненням й відповідно саме з цих підстав ним були понесенні витрати на лікування. Також заперечували й в частині наявності правових підстав для стягнення на користь позивача завданої моральної шкоду, яку як зазначає позивач зазнав через своє звільнення, у звязку із безпідставністю заявлених вимог в цій частині позову та їх недоведеністю.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу КЕВ м. Чернівці (по стройовій частині) №1 від 08.01.2014 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду сторожа в/м №1 по 2 розряду з 13.01.2014 року (а/с 15).

Крім того, на протязі 2015 року на посаду сторожів КЕВ м. Чернівці прийняті наступні особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а/с 14-17).

Відповідно до наказу КЕВ м. Чернівці від 07.10.2015 року №72 про переведення посад, в звязку з виробничою необхідністю 2 посади сторожа військових містечок сторожової охорони переводяться з м. Чернівці в м.Камянець-Подільський та вказаним наказом зобовязано інспектора з кадрів ОСОБА_2 запропонувати сторожам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перейти на посаду сторожів в м. Камянець-Подільський, а в разі їх відмови попередити про звільнення з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України (а/с 13).

Згідно акту комісії в складі працівників КЕВ м.Чернівці від 21.10.2015 року, позивач відмовився від підпису про ознайомлення з вказаним вище наказом (а/с 39).

Наказом начальника КЕВ (по стройовій частині) від 12 січня 2016 року № 3 ОСОБА_1 , сторожа військового містечка № 1 сторожової охорони звільнено з роботи 12 січня 2016 року у звязку з скороченням чисельності працівників та відмовою переходу в м. Камянець-Подільський за п. 1 ст. 40 КЗпП (а.с. 111).

Так, статтею 32 КЗпП України визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Зі змісту ст. 64 ГК України убачається, що роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до листа КЕВ м. Чернівці від 17.12.2015 року №2389 необхідність переведення 2-х посад сторожів військових містечок в м.Камянець-Подільський виникла через недостатню кількість штатних охоронців у КЕВ м.Камянець-Подільський (а/с 10).

Разом з тим, листами відповідача від 29.10.2015 року №1916 та від 07.10.2015 року №1762 позивачу розяснено, що його посада скорочена та запропоновано перейти на інше місце роботи в м.Камянець-Подільський, при цьому повідомлено, що наслідками відмови перейти на інше місце роботи буде його звільнення з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України через два місяці з моменту отримання повідомлення (а/с 40,49,50).

Відповідно до листа начальника КЕВ м.Чернівці від 12.01.2016 року №33, позивачу розяснено, що його звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства й відповідно він підлягає поновленню на роботі.

Так, відповідно до розяснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Зокрема, зі змісту письмових заперечень відповідача та зі встановлених обставин справи убачається, що в даному випадку передбачалось переведення посад сторожів з м.Чернівці в м.Камянець-Подільський в порядку ст. 32 КЗпП України, проте відповідачем було замінено дане поняття на скорочення штату працівників та розяснено позивачу наслідки передбачені відмови перейти на інше місце роботи у звязку з скороченням штату відповідно до норм ст. 49-2 КЗпП України.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49 - 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, відповідно до розяснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з вищевикладеного, необхідність скорочення працівників має бути обумовлена певними обставинами, при цьому скорочення штату працівників являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наявності підстав для скорочення чисельності працівників в КЕВ м. Чернівці й відповідно доказів щодо правомірного звільнення позивача з роботи саме у звязку із скороченням.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 прийнято на роботу на посаду сторожа військового містечка № 1 та звільнено також з посади сторожа військового містечка № 1.

При цьому, відповідно до відомостей, які містять в штатному розписі сторожової охорони КЕВ на 2016 рік, на 2015 рік було затверджено 4 посади сторожів військового містечка № 1 м. Чернівці та подано на затвердження на 2016 рік аналогічно 4 посади сторожів військового містечка № 1 КЕВ м. Чернівці (а.с. 77-78) й відповідно з даного штатного розпису не убачається даних щодо наявності скорочення чисельності поди сторожів військового містечка № 1 КЕВ м. Чернівці, а скорочення чисельності сторожів військового містечка № 194 КЕВ м. Чернівці з 7 до 5 осіб не є доказом проведення підприємством скорочення чисельності сторожів саме у військовому містечку № 1, в якому працював ОСОБА_1.А.

Крім того, скорочення чисельності працівників військового містечка № 194 КЕВм. Чернівці та відсутність необхідної кількості сторожів в КЕВ м. Камянець-Подільський не може вважатись підставою для скорочення посад сторожів в м. Чернівці та звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до вище зазначених вимог законодавства звільнення працівників у звязку із скороченням чисельності або штату може вважатися законним, якщо: скорочення чисельності або штату працівників справді відбувалося; роботодавець дотримав норм законодавства щодо вивільнення працівників, відповідні дії належно задокументовано, врахував переважне право на залишення працівника на роботі, запропонував працівникові перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві, надав працівникові гарантії, передбачені законодавством, отримав згоду від профспілкового органу (профспілкового представника) на звільнення працівника.

Таким чином, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що роботодавець дотримався вказаних вище вимог закону при звільненні ОСОБА_1, зокрема матеріалами справи не підтверджується той факт, що в КЕВ м. Чернівці дійсно мало місце скорочення працівників та таке скорочення обумовлено обєктивними обставинами та виробничою необхідністю, відповідачем затверджувався новий штатний розпис, а також відсутні належні і допустимі докази, які підтверджували, що відповідачем було враховано переважне право позивача перед іншими працівниками на залишення на роботі відповідно до вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року № 6-163цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що відповідачем отримано згоду профспілкового комітету на переведення позивача в м.Камянець-Подільський, при цьому відсутні належні і допустимі докази наявності згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 з підстав передбачених ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням штату (а.с. 121-122).

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання відповідачем вищевказаних вимог законодавства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем допущенні порушення вимог чинного законодавства при винесенні оскаржуваного наказу №3 від 12.01.2016 року, що призвело до незаконного звільнення позивача.

Так, відповідно до частини 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому в розумінні ст. 235 КЗпП вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Так, відповідно до п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з подальшими змінами та доповненнями, оплата часу вимушеного прогулу проводиться, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування виплат проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При цьому згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ПІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач був звільнений з 12 січня 2016 року, розрахунки середньої заробітної плати суд проводить виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої у листопаді-грудні 2015 року, відповідно до довідок та табелю робочого часу за вказані місяці.

Крім того, враховуючи те, що позивач звільнений з роботи з 12 січня 2016 року, вказаний день був останнім робочим днем позивача, тому строк вимушеного прогулу необхідно обраховувати з 13 січня 2016 року по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі 21 березня 2016 року.

Таким чином, враховуючи довідку про доходи ОСОБА_1 від 19 лютого 2016 року (а.с. 57), середньогодинна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню: 2850,21 (заробітна плата за листопад) + 3108,64 (заробітна плата за грудень) = 5958,85 грн. /327 годин (число відпрацьованих годин за листопад грудень 2015 року, а саме 166 годин за листопад та 161 година за грудень) = 18,22 коп. (середньогодинна заробітна плата).

При цьому, згідно листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», оплаті ОСОБА_1 підлягає: у січні 2016 року 13 днів, у лютому 2016 року - 21 день; у березні 2016 року - 14 днів, а всього 48 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 18,22 грн. (середньогодинна заробітна плата) х 384 години (48 днів за період вимушеного прогулу х 8 годин) = 6996,48 коп.

Крім того, згідно довідки КЕВ ОСОБА_1 отримано одноразову виплату при звільненні з роботи в сумі 2891,79 коп. (а.с. 57).

Тому, враховуючи наведене, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на корись позивача складає: 4109,69 коп. (6996,48 грн. 2891,79 грн. ).

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь завданої незаконним звільненням моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Так, ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

При цьому, відповідно до розяснень, які містяться в п. 13 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту незаконного звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Крім того, згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача.

Таким чином, суд враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 нього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості тяжкості вимушених змін у житті позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

При цьому, суд вважає, що саме незаконним звільненням позивачу завдано моральної шкоди у вигляді порушення нормальних життєвих зв'язків через втрату джерела доходів, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, однак вказаний позивачем розмір відшкодування на думку суду в достатній мірі не обґрунтований і завищений, а тому суд вважає достатнім розмір відшкодування в сумі 1000 грн., яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, задовольнивши дану позовну вимогу частково.

Крім того, обґрунтовуючи суму моральної шкоди суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки судом з'ясовано наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача по незаконному звільненню позивача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, заявлені ОСОБА_1 вимоги в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди, задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Так, за правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Разом з тим, суд враховуючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог в частині наявності підстав для стягнення з відповідача завданої матеріальної шкоди, яка виникла внаслідок понесених позивачем витрат лікування та придбання ліків, підстав для відшкодування матеріальної шкоди не знаходить, оскільки позивачем не доведено наявності причинного звязку між витратами, які він поніс на лікування та його незаконним звільненням.

Крім того, як убачається з витягу з історії хвороби №21683/1638, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 29.12.2015 року по 12.01.2016 року у звязку з певними хронічними хворобами, таке лікування відбувалось до винесення оскаржуваного наказу про його звільнення, а тому даний доказ не може оцінюватись як такий, що підтверджує наявність причинного звязку між його хворобою та незаконним звільненням.

Наданні позивачем копії фіскальних чеків також не підтверджують того, що усі перелічені в них ліки та товари позивач придбавав для себе та необхідність їх придбання зумовлено необхідністю лікування хвороб, які виникли саме внаслідок його незаконного звільнення.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині його вимог про стягнення з відповідача завданої йому матеріальної шкоди в розмірі 6661,57 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., що підтверджується копією квитанції №014780 від 22.02.2016 року (а/с 92).

Так, згідно ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Частиною ч. 2 ст. 56 цього Кодексу визначено, що особа, яка надає правову допомогу має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні.

При цьому, як зазначено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклав Договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_9, а саме на надання послуг по складанню позовної заяви (а.с. 93-94).

Відповідно до квитанції № 014780 від 22 лютого 2016 року позивачем сплачено адвокату суму в розмірі 1000,00 грн. (а.с. 92).

Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, судом задовольняються за наданням правової допомоги при розгляді судом справи.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку про задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно роз'яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового , так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статі 6 Закону №3674 -VI підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Оскільки позивач згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1102,40 грн. (551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру).

При цьому, з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за однин місяць підлягає зверненню до негайного виконання.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 32, 40 ,42, 43, 49-2, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. 3, 10, 11, 58, 60, 61, 64, 84, 88, 212-215, 218, 294, 367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника КЕВ м. Чернівці від 12.01.2016 року №3 про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа військового містечка №1 по 2 розряду у КЕВ м.Чернівці.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сторожа військового містечка №1 по 2 розряду у КЕВ м.Чернівці.

Стягнути з КЕВ м.Чернівці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4104,69 грн., з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

Стягнути з КЕВ м.Чернівці на користь держави судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало