У Х В А Л А

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІрина Михайлівна, відділ державної виконавчої служби Баришівського районного управління юстиції Київської області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 04 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 грудня 2006 року він уклав із публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти на придбання автомобіля марки Nissan, номерний знак НОМЕР_1. На забезпечення виконання умов цього договору вони того ж дня уклали договір застави вказаного автомобіля. 29 січня 2013 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави на погашення кредитної заборгованості у розмірі 21 227,28 доларів США, що еквівалентно 705 354 грн. 17 коп.

Посилаючись на те, що банк належним чином не повідомив його про наявну заборгованість за кредитом та її розмір, а звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса на момент виникнення спірних правовідносин не було передбачено законодавством, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати зазначений виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений 29 січня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., недійсним.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не довів безспірності заборгованості позивача, а також із того, що на момент звернення стягнення на предмет застави діюче законодавство забороняло нотаріусам вчиняти такі дії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що письмова вимога про погашення кредитної заборгованості надіслана боржнику, а відповідач надав докази безспірності заборгованості, тому нотаріус згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Закону України «Про нотаріат» мав усі підстави для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 грудня 2006 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на придбання автомобіля марки Nissan, номерний знак НОМЕР_1.

На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір застави вказаного автомобіля.

29 січня 2013 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на погашення кредитної заборгованості у розмірі 21 227,28 доларів США, що еквівалентно 705 354 грн. 17 коп. вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу».

Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2012 року № 6-70цс12 та від 09 липня 2014 року № 6-89цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування виконавчого напису нотаріуса, оскільки не звернув уваги на те, що на момент укладення договору застави, 26 грудня 2006 року, у ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Натомість районний суд правильно визначився з фактичними обставинами справи, належним чином дослідив докази, які подані сторонами, та норми матеріального права і дійшов правильного висновку про скасування виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 04 червня 2014 року скасувати, рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Умнова

І.М.Фаловська