Номер провадження: 22-ц/785/8057/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Артеменка І.А., Громіка Р.Д.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання приватизації житла незаконною,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання приватизації житла незаконною посилаючись на те, що в липні 2016 році позивачу випадково стало відомо, що 28 лютого 1995 року її матірю та дідусем, - третіми особами по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 М Т., на підставі розпорядження органу приватизації № 190 від 02.02.1995 року, рішення відповідача №47 від 02.02.1995 року про приватизацію житла було отримано свідоцтво про право власності №10 від 28.02.1995 року на квартиру № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемоги в м. Подільську /Котовську/ Одеської області.

У відповідності з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» передача у власність квартир здійснюється по згоді всіх повнолітніх членів сімї, що постійно проживають в даній квартирі.

На момент прийняття рішення про приватизацію вказаної квартири позивач була неповнолітньою та у відповідності до ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС /в редакції 1963 року/ її інтереси в цій частині представляла її мати - третя особа ОСОБА_4

ОСОБА_2 посилалася на те, що дана квартира була приватизована без її відома і ця приватизація не відповідала та не відповідає її інтересам, оскільки з раннього дитинства вона мріяла виїхати з м. Подільська /Котовська/, отримати житло в іншому місті, а тому в даному випадку її право на приватизацію було реалізовано всупереч її інтересам.

На даний час її чоловік планує влаштуватися на військову службу, вони мають виїхати за межі Одеської області, а тому обєктивно не можуть використати належну їй частку в приватизованому житлі.

В звязку з викладеним позивач звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Котовського районного міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнии у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_3 розпорядженням органу приватизації №190 від 07.12.1994 року кв. № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемоги в м. Подільську /Котовську/ Одеської області була безоплатно передана в спільну приватну власність ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що на підставі рішення виконавчого комітету Котовської міської ради від 02.02.1995 року було видано свідоцтво про право власності на житло №10.

Згідно довідки про склад сімї у кв. № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемоги в м. Подільську /Котовську/ Одеської області мешкають і мають право на житло на момент проведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент оформлення приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснювалась шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю, продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст.3 Закону).

Статтею 5 Закону було визначено, що до членів сім`ї наймача включалися лише громадяни, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло.

Якщо загальна площа квартири була менше площі, яку мала право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видавалися житлові чеки, сума яких визначалась, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра .

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержували громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин мав право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкали в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігалось право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймались не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлялась свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалось в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону).

Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент проведення оспорюваної позивачем приватизації у 1995 році був визначений Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України №72 від 05.08.1994 року.

Згідно з пунктом 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму.

Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п.20 Положення).

Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сім`ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС України (ред. 1963 р.) за неповнолітніх, які не досягли 15 років, угоди укладають від їх імені батьки або опікун.

На час приватизації, позивачці було 7 років, а тому в її інтересах діяла її мати ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_4, що вона не підписувала заяву на приватизацію спростовуються дослідженою у судовому засіданні заявою на приватизацію цієї квартири де в графі підписи повнолітніх членів сімї стоїть її підпис, який вона визнала у судовому засіданні.

Таким чином, позивачка як член сімї наймача, мала право на приватизацію спірної квартири, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка як мати та дід діяли в її інтересах, і ними було виконано вимоги чинного на той час законодавства, та не було порушено жодних прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд обгрунтовано вважав позов необґрунтованим та безпідставним.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, неправильну оцінку доказів, неврахування обставин, що в процесі приватизації житла ОСОБА_4 діяла не в інтересах позивача, порушення органом приватизації строку прийняття рішення № 47 від 02.02.1995 року, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року залишии без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: І.А. Артеменко

ОСОБА_6