Справа № 448/711/16 Головуючий у 1 інстанції: Борисенко В.В.
Провадження № 22-ц/783/6856/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи Мостиської РДА ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування, Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області як органу опіки та піклування, Мостиського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області, про усунення перешкод у виготовленні проїзного документу дитини для виїзду за кордон,-

встановила:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третіх осіб Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування, Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області як органу опіки та піклування, Мостиського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області, про усунення перешкод у виготовленні проїзного документу дитини для виїзду за кордон.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 03.01.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з яким у них (ще до укладення шлюбу) народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.04.2011 року шлюб між ними розірвано. Дочка проживає за її місцем реєстрації за адресою: м. Судова Вишня, вул. Передмістя, 88, Мостиського району Львівської області.

Стверджує, що має можливість виїжджати з дочкою за кордон на відпочинок і оздоровлення, однак відповідач без поважних причин відмовляє у наданні згоди на виїзд дочки за кордон.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.09.2016 року просила дозволити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, виїзд за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 (а.с. 82).

Оскаржуваним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року позов задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди (дозволу) та супроводу батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в супроводі матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, або інших осіб, уповноважених матір»ю за нотаріально посвідченою згодою.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 551 гривня 21 копійка.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 вважає, що рішення є необґрунтованим, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не повно зясовані обставини у справі.

Зазначає про те, що обставини про місце проживання доньки ОСОБА_6 з позивачем не відповідають дійсності, а твердження останньої про те, що відповідач відмовляє у наданні дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон є надуманими та безпідставними.

Аргументи відповідача з цього приводу зводяться лише до того, що позивач мала вказати місце проживання чи перебування за кордоном, для можливості відвідати її та брати участь у її вихованні, однак позивач відмовила у такому. Крім цього, сам має змогу та намір забезпечити відпочинок.

Сторона позивача не надала докази про те, що місце перебування спільної дитини (яке вказане в заяві про уточнення позовних вимог) якимось чином має відношення до позивача, оскільки будь які документи про підтвердження місця проживання позивача в США в матеріалах справи відсутні.

При цьому, за зазначеною позивачем адресою знаходяться нежитлові приміщення відповідної фірми що підтверджується фотознімками.

Також, не подано доказів на підтвердження поїздки до ОСОБА_7 з туристичною метою, тому на думку апелянта, суд вирішуючи даний спір не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, що виключає законність оскаржуваного рішення.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги.

Представник третьої особи Мостиської РДА ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_5, будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 117), в судове засідання апеляційної інстанції не прибула, подала заяву про заперечення доводів скарги, не повідомила суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та представника третьої особи на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про задоволення вимог апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, тому з огляду на те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, а саме для відпочинку та оздоровлення, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у її вихованні, тому суд прийшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками районного суду, оскільки такі не відповідають переліченим вище нормам, тому оскаржуване рішення не може залишатись в законній силі.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 цієї Конвенції, дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та відповідно до ст. 9 Конституції він є частиною національного законодавства України, встановлено право кожного вільно залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони у справі з 03.01.2006 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.04.2011року.

Ще до укладення шлюбу у сторін народилася одна дитина - дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-СГ № 266657 (а.с. 3).

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

Як вбачається з довідки про склад сім»ї № 2087 від 02.06.2016 року, виданої Судововишнянською міською радою, неповнолітня дочка сторін ОСОБА_6 проживає та зареєстрована за місцем реєстрації мами за адресою: м. Судова Вишня, вул. Передмістя, 88, Мостиського району Львівської області (а.с. 4).

Звертаючись з позовною заявою та неодноразово уточнюючи вимоги позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 зазначали, що відповідач ОСОБА_4 не піклується спільною дитиною, у позивачки виникла можливість виїжджати з донькою за кордон на відпочинок і оздоровлення, однак відповідач без поважних причин відмовляє у наданні згоди на виготовлення проїзного документу дитини та дозволу на виїзд за кордон (а.с. 1-2, 57, 82).

При цьому, подаючи заяву про перегляд заочного рішення та заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 покликались на те, що позивач через неприязні стосунки відмовляється надати інформацію про місце проживання чи перебування за кордоном та мету виїзду, при цьому документів про відношення позивача до адреси зазначеної останньою суду не подано.

Як вбачається зі змісту ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25.08.2010 року), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченихмкопій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Крім цього, відповідно до п. 5 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Виходячи зі змісту норм наведеного законодавства у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд дитини, яка не досягла 16-го віку за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із зясуванням в обовязковому порядку питань про країну виїзду (країни виїзду), строку (часу перебування) та мети виїзду, а також обставин, повязаних із відсутністю нотаріально оформленої згоди іншого з подружжя (обовязковому зясуванню підлягає також факт звернення позивача до іншого з подружжя за отриманням його згоди і отриманий результат).

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавець передбачив право на одноразовий виїзд за рішенням суду громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, при цьому із зазначенням держави прямування та часового проміжку перебування.

При цьому, як встановлено з матеріалів справи, а саме останньою заявою про уточнення позовних вимог представник позивача ОСОБА_8 просила суд дозволити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, виїзд за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, без зазначення держави прямування та часового проміжку.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи: роз"яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов"язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України не з"ясував, на який період та у які країни прямування позивач просила надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька.

Колегія суддів виходить з того, що при наданні такого дозволу в рішенні суду має бути зазначена держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, а отже вказані обставини є предметом доведення у справі, однак даючи дозвіл на виїзди за межі України неповнолітній дитині до іншої держави без згоди батька, суд першої інстанції не з'ясував, які конкретно часові проміжки мають складати періоди перебування дитини та у яких державах.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене за неправильного застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В свою чергу, відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача ОСОБА_5 необхідно стягнути на користь відповідача ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 606 грн. 11 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 19 вересня 2016 рокускасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування, Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області як органу опіки та піклування, Мостиського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області, про надання дозволу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 606 грн. 11 коп. за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_9