У х в а л а

іменем україни

14 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, відділу Державної виконавчої служби Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області від 5 лютого 2015 року ВП № 46394343 накладено арешт та оголошено заборону відчуження на автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, як такий що належить боржнику ОСОБА_2, під час примусового виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 977 648 грн 79 коп та судового збору у сумі 3 654 грн.

Вказувала, що відповідно до ст. 60 СК України вказаний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний нею та відповідачем ОСОБА_2 за спільні кошти під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а тому накладення арешту на автомобіль та оголошення заборони на відчуження порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном.

Ураховуючи викладене просила визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного автомобілю та звільнити його з-під арешту.

Крім того зазначала, що 5 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту та оголошення заборони відчуження на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, як такий, що належить боржнику ОСОБА_2, і також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Накладення арешту на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та оголошення заборони на його відчуження порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном.

Вказувала, що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 25 червня 2015 року № 982/15-21 вартість спірного автомобіля становить 191 847 грн 68 коп.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 червня 2015 року № 983/984/15-21 вартість спірного житлового будинку з господарськими спорудами становить 171 240 грн.

Таким чином, вартість житлового будинку з господарськими спорудами та вартість автомобіля є майже рівними.

Зважаючи на те, що відповідно до частини другої статті 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, просила визнати за нею право власності на автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, звільнити його з-під арешту та виключити з акта опису;

звільнити її від сплати витрат, пов'язаних з перебуванням автомобіля на штраф майданчику Державної автомобільної інспекції, оскільки вона не є боржником у виконавчому провадженні;

визнати з ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, оскільки вказане відповідатиме принципу рівності часток подружжя та не порушить прав інтересів стягувача ОСОБА_3 Різниця між частками становить 10 303 грн 84 грн, яку вона згодна сплатити на користь відповідача ОСОБА_2

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Виділено із спільної сумісної власності ОСОБА_1 автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, а ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 із стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації різниці між частками у сумі 10 303 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Звільнено з-під арешту, накладеного постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тиврівського районного управління юстиції Олійник Н.А. від 5 лютого 2015 року, автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, та виключено з акта опису.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не заявлено вимоги про поділ майна подружжя і спір з цього питання між ними відсутній, а фактично заявлено вимогу про припинення права ОСОБА_2 на частку майна, що є спільною сумісною власністю, а саме автомобіль, який має більшу вартість ніж житловий будинок, який залишено відповідачу, тобто заявляючи таку вимогу, позивач зобов'язана сплатити грошову компенсацію різниці вартості між частками.

Суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 365 ЦПК України і не було внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію різниці вартості між частками, що є обов'язковою умовою припинення права відповідача на частку у спільному майні, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 1970 року, під час якого ними придбано майно, а саме: автомобіль «SsangYongRexton», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, врахував те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому позивач, заявляючи вимогу про визнання за нею права власності на спірне майно, зобов'язана сплатити грошову компенсацію різниці вартості між частками подружжя.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 365 ЦПК України і не було внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію різниці вартості між частками подружжя, що є обов'язковою умовою припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Доводи касаційної скарги, матеріали витребуваної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик