Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1166/16-ц Головуючий у 1-й інст. Свінцицький Л. В.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради в якому просила визнати її звільнення з посади молодшої медичної сестри палатної Радомишльському психоневрологічному інтернату Житомирської обласної ради на підставі п.3 ст.40 КЗпП України незаконним; скасувати наказ по Радомишльському психоневрологічному інтернату Житомирської обласної ради № 19-к від 23.06.2016р. про звільнення її з посади молодшої медичної сестри палатної згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України; поновити її на вказаній посаді з 23 червня 2016 року; стягнути з Радомишльському психоневрологічному інтернату Житомирської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 4000 грн.

На обґрунтування вимог зазначила, що з 01.10.2015 року на підставі наказу № 36-к від 01.10.2015р. працювала на посаді молодшої медичної сестри палатної Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради.

Наказом № 19-к від 23 червня 2016 року на підставі акта від 21.06.2016р. та згоди профкому від 23.06.2016р. її було звільнено на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України з посади молодшої медичної сестри палатної, за систематичне невиконання обовязків, покладених на неї трудовим договором.

Звільнення вважає незаконним та таким, що проведено з порушенням норм чинного законодавства про працю, оскільки акт від 21.06.2016р. про систематичне невиконання позивачем трудових обовязків та засідання профспілкового комітету 23.06.2016 року проводилось без її присутності. Крім того, відповідач в наказі № 19-к від 23.06.2016 року застосував формулювання та вніс до трудової книжки запис, що не відповідає формулюванню підстав звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України, а саме : запис про звільнення не містить словосполучення «без поважних причин».

Крім того, згідно наказу № 11-к від 14.04.2016р. відповідач вже звільняв позивача від займаної посади. Проте після подання заяви до суду про поновлення на роботі, видав наказ № 12-к від 02.06.2016р., яким скасував наказ № 11-к від 14.04.2016р. та поновив її на посаді молодшої медичної сестри палатної.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно зясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки запереченням відповідача та доказам позивача, не обґрунтував та не навів мотивів їх неприйняття.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Радомишльський психоневрологічний інтернат Житомирської обласної ради мав всі підстави для її звільнення з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України, звільнення роботодавцем було проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 18.01.1983 року була прийнята на роботу в Радомишльський психоневрологічний інтернат Житомирської обласної ради і з 01.10.2015 року займала посаду молодшої медичної сестри палатної (а.с.11, 173).

17 вересня 2015 року наказом № 74-ОС, за грубе порушення посадових обовязків, жорстоке відношення до підопічної - побиття дієздатної підопічної ОСОБА_3О, молодшій медичній сестрі палатній ОСОБА_2 було оголошено догану (а.с.43)

Наказом від 11 квітня 2016 року № 45-ОС за грубе порушення посадових обовязків, передбачених пп.2.16, 2.17 Посадової інструкції, доведення до істеричного стану і залишення без обіду підопічної ОСОБА_4, позивачу було оголошено догану (а.с.61).

13 квітня 2016 року наказом № 46-ОС за грубе порушення пп.2.5,2.9,2.14,2.18 посадових обовязків, передбачених інструкцією, за залишення без нагляду підопічних інтернату під час проведення весняно-польових робіт, ОСОБА_2 оголошено догану (а.с.66).

Наказом № 19-к від 23.06.2016 року по Радомишльському психоневрологічному інтернату Житомирської обласної ради, на підставі акта комісії інтернату від 21.06.2016р. та згоди профкому від 23.06.2016р., ОСОБА_2Б, на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, звільнено з посади № 19-к від 23.06.2016 року за систематичне невиконанням обовязків, покладених на неї трудовим договором (а.с.10,96,97,107-109).

Зокрема, підставами для застосування даного стягнення, зазначені вищевказані догани та акт комісії інтернату від 21.06.2016 р. про самовільне залишення позивачем 14.04.2016р. місця роботи та неповідомлення роботодавця про перебування на лікарняному, чим остання порушила трудові обовязки. Надати будь-які пояснення з цього приводу позивач відмовилась, про що був складений відповідний акт (а.с.106).

Пунктами 2.9, 2.10 Посадової інструкції передбачено, що молодша медична сестра палатна під час чергування повинна знаходитись серед підопічних, перебувати в інших місяцях має право лише при виробничій необхідності та з дозволу відповідної сестри медичної; регулярно обходити свою ділянку роботи під час чергування, не залишаючи своє робоче місце по своїй ініціативі (а.с.40-42). Одним із основних завданнь молодшої медичної сестри палатної є догляд та нагляд за підопічними інтернату, згідно з настановами лікарів та сестер медичних (п.1.1 Інструкції). Також розділом 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради передбачено, що залишення працівниками робочого місця без дозволу безпосереднього керівництва не допускається (а.с.160).

Погіршення стану здоровя ОСОБА_2 під час робочого дня не свідчить про неможливість виконання трудових обовязків в частині повідомлення керівництва закладу про залишення робочого місця. Таким чином, наслідком порушення позивачем трудових обовязків 14.04.2016р. є залишення без нагляду підопічних інтернату, які потребують постійного догляду через стан свого здоровя, що могло призвести до тяжких наслідків.

Скасування відповідачем 02.06.2016 року наказу № 11-к про звільнення позивача з роботи 14.04.2016 року за п.3 ст.40 КЗпП України та поновлення її на посаді молодшої медичної сестри палатної, не спростовує сам факт порушення позивачем 14.04.2016р. трудових обовязків передбачених Посадовою інструкцією молодшої медичної сестри палатної, оскільки даний наказ був скасований через порушення порядку його винесення видача позивачу у день звільнення лікарняного листка. Разом з тим, про перебування позивача на лікарняному з 14.04.2016 року відповідачу стало відомо із відповіді Радомишльської ЦМЛ № 973 від 01.06.2016 року під час розгляду в суді справи № 289/781/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Радомишльського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної ради про поновлення на роботі (а.с.18). У звязку з чим, строк для застосування дисциплінарного стягнення передбачений ст. 147 КЗпП України за проступок вчинений 14.04.2016р., відповідачем пропущено не було.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною 2 ст.147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана і звільнення (ч.1ст.147 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.22 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3, 4, 7, 8 ч.1ст.40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно розяснень даних Пленумом Верховного Суду України в п.23 зазначеної постанови, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що позивачем неодноразово порушувалась трудова дисципліна, посадові обовязки не виконувались без поважних причин, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки з боку відповідача відсутні порушення трудового законодавства.

Позивачем, в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не надано належних доказів на підтвердження необґрунтованості винесення відповідачем спірних наказів про застосування доган та не порушення нею 14.04.2016 року трудової дисципліни.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивача в порушення вимог ст.149 КЗпП України фактично двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та звільнено за одні і ті ж порушення є безпідставними, оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулося у звязку з вчиненням нового порушення трудових обовязків 14.04.2016 року, з урахуванням тих заходів дисциплінарного стягнення, які не втратили юридичної сили за давністю.

Відсутність у наказі № 19-к від 23.06.2016 року про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України з посади за систематичне невиконанням обовязків, покладених на неї трудовим договором, словосполучення «без поважних причин», не може бути підставою для поновлення на роботі. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач повязував звільнення позивача з роботи саме з підстав систематичного невиконання без поважних причин трудових обовязків і наказ про звільнення містить посилання на відповідну статтю та пункт закону ч.3 ст. 40 КЗпП України. У звязку з чим, даний недолік може бути усунений шляхом внесення відповідних доповнень чи виправлень до даного наказу.

Також колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги в частині не повідомлення позивача про проведення засідання профспілкового комітету 23.06.2016 року, оскільки відповідно до акту комісії інтернату № 7 від 23.06.2016 року ОСОБА_2 була запрошена на засідання профспілкового комітету (а.с.170).

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: