Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/380/16-ц

Номер провадження: 2/511/301/16

21 грудня 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О. В.,

при секретарі - Кириловій І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на оплату житлово комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся, до суду з позовом до ОСОБА_3 згідно якого просить суд: стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь сплачені ним витрати на житлово - комунальні послуги.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до рішення Роздільнянського районного суду Одеської області за відповідачем визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку та господарчих будівель, що розташовані по вул. Щербакова, №76 в м. Роздільна, Одеської області. Інша 1/2 належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 06.02.2006 року. Однак, відповідач ігнорує сплату витрат за отримані комунальні послуги та спожитий газ, електроенергію та воду, хоча постійно проживає в будинку та користується всім, хоча зобовязана сплачувати 50% всіх комунальних послуг. Зазначав, що ним сплачено 5089,38грн за комунальні послуги, тому 1/2 частина складає 2544,69 грн., яку він просить стягнути з відповідача, а також стягнути на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу.

В подальшому позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої зазначив, що відповідач продовжує ігнорувати сплату витрат за комунальні послуги: спожитий газ, електроенергію та воду, хоча продовжує проживати в будинку та користується цими послугами. Оплачувати ці послуги він продовжує в односторонньому порядку, період оплати збільшився, позивачем сплачено: за спожитий газ в період з 01.09.2015 року по 21.11.2016 року 7311,22грн; за воду та каналізацію за жовтень 2015 лютий 2016 рік 82,80грн; за спожиту електроенергію за період з 01.08.2015 року по листопад 2016 року 1213,88грн. Загальна сума складає 8607,9грн., ? частина з яких складає 4303,95грн., яку він просить стягнути з відповідача разом з витратами на сплату судового збору та витратами на отримання правової допомоги.(а.с.16).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що рішенням Роздільнянського районного суду від 25.07.2014 року між ним та відповідачем визнано право власності на ? частини житлового будинку та господарчих будівель, що розташовані по вул. Щербакова (зараз Щаслива), 76 в м. Роздільна. Інша ? часина житлового будинку та господарчих будівель належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 06.02.2006 року. Після 25.07.2014 року відповідач декілька місяців сплачувала комунальні послуги, потім син ОСОБА_5 оплатив опалювальний сезон з кінця 2014 року на початок 2015 року. На його пропозицію сплачувати комунальні послуги втрьох, колишня дружина та син йому відмовили. Посилаючись на маленьку пенсію, відповідач не бажає сплачувати комунальні послуги та вважає, що він зобовязаний сам утримувати весь будинок. З 2013 року він знаходиться на пенсії. Утримувати будинок та сплачувати одному всі комунальні послуги йому важко. Наполягав на задоволенні уточнених позовних вимогах, оскільки відповідач теж повинна сплатити половину суми комунальних послуг.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав пояснення позивача та доповнив, що в липні 2014 року долі в зазначеному позивачем житловому будинку були виділені по бажанню відповідача. По документам наданими ними до суду видно, що всі платежі з вересня 2015 року проводилися позивачем. В свої запереченнях відповідач та її представник цей факт не оспорюють. Окрім того, відповідач зазначала, що в будинку вона не проживає, тому не повинна платити комунальні послуги, а при встановленні судом її особи, вона вказала, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, іншої адреси вона не називала. Позивач намагався поділити будинок, але є висновок експерта про неможливість здійснення зазначеної дії. Особисті рахунки відкриті на позивача, так як їх теж не можливо розділити, оскільки технічно не поділений будинок.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що з травня 2016 року в зазначеному будинку не проживає, там залишився проживати їх син ОСОБА_5, який постійно надавав гроші за сплату комунальних послуг. ОСОБА_6 гроші син надавав за вимогою батька - стільки скільки він нараховував. Спочатку позивач писав розписки за отриманні гроші, а потім просто став гроші брати, а розписки не писав. За прожиті сумісно роки, в будинку вона виконувала всю чоловічу роботу, відповідач вживав алкогольні напої, вів себе непристойно. При проведені в будинку ремонту, позивач свою половину зачинив на ключ, тому ремонт нею був проведений тільки у виділеній їй частині. Коли вона знаходиться декілька днів вдома, вона не користується будь-якими послугами, розмір її кімнати складає 6,2кв.м., тому вона не розуміє про які 50% може йти мова. Стверджувала, що позивач користується всім сам, оскільки знаходиться в будинку, а вона буває там дуже рідко і лише там зареєстрована. Виходячи з наступного просила в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти позову ОСОБА_1, в запереченнях на позовну заяву виклала свою думку, якою вважає, що оскільки будинок зареєстрований на позивача, всі витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг повинен робити ОСОБА_1 Будинок не поділений між сторонами, вивести окремі рахунки також не має такої можливості. Зазначала, що окрім позивача та відповідача у спірному будинку зареєстрований та проживає ще їх син ОСОБА_5, який спочатку надав гроші за комунальні послуги та отримував розписки, а коли батько відмовився писати розписки, він перестав надавати йому кошти. Відповідач здійснювала спроби поставити собі окремі прилади обліку щоб самостійно сплачувати рахунки, але їй було відмовлено, оскільки не було згоди позивача, відсутні ізольовані приміщення та є тільки одна юридична адреса. Вказувала, що між сторонами не існує будь-якого договору про несення витрат по комунальним послугам. Просила в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення сторін та їх представників, на підставі наданих доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є колишнім подружжям.

Відповідно до рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25.07.2014 року за відповідачем ОСОБА_3 було визнано право власності на ? частини житлового будинку та господарчих будівель (без виділення долей в натурі), що розташовані по вул. Щербакова, №76 в м. Роздільна Одеської області (а.с.3). Даних про реєстрацію права власності, відповідно до вказаного рішення суду, матеріали справи не містять.

Але, згідно інформаційної довідки житловий будинок 76 по вулиці Щербакова в м. Роздільна є приватною власністю ОСОБА_1 одноособово на підставі свідоцтва про право власності САА № 420242, виданого 06.02.2006р. виконкомом Роздільнянської міськради (а.с.108).

У відповідності до ст. 61 ЦПК України в судовому засіданні сторонами визнанні обставини з приводу реєстрації у вказаному будинку трьох осіб: позивача, відповідача та їх сина ОСОБА_5, договори щодо газопостачання, про користування електричною енергією та централізованого водопостачання укладено з позивачем, всі зазначені особисті рахунки відкриті на імя позивача та позивачем всі комунальні послуги сплачені по листопад 2016 року включно , тому вказані обставини доказуванню не підлягають.

Так, згідно ксерокопій квитанцій позивачем сплачено: за спожитий газ в період з 01.09.2015 року по 21.11.2016 року 7311,22грн., за воду та каналізацію за період з жовтеня 2015 по лютий 2016 рік - 82,80грн., за спожиту електроенергію за період з 01.08.2015 року по листопад 2016 року - 1213,88грн.,тобто всього позивачем сплачено 8607,90грн.(а.с.16, 4-8, 87, 88), 1/2 частина з яких становить 4303,95грн.

Згідно розписок, наявних в матеріалах справи, позивач отримував як від відповідача, так і від сина ОСОБА_5 суми за сплату комунальних послуг відповідно: від відповідача за листопад 2014 року 454грн; від сина за грудень 2014 року 513грн, від сина за січень 2015 року 581грн.60коп, від сина за лютий 2015 року 475грн. 90коп та від сина за березень 2015 року 397грн (а.с. 19-23).

Позивач отримує субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.77).

Будь-якого договору про несення витрат по сплаті комунальних послуг, між сторонами не укладалося.

Згідно пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_5, який є сином сторін та також є зареєстрованим та проживаючим за вказаною адресою, вбачається, що він проживає в будинку з батьком, мати в будинку постійно не знаходиться, оскільки постійно сваряться з батьком. За комунальні послуги вони з батьком платили порівну, він постійно надавав гроші і батько йому за це писав розписки, потім він перестав писати розписки, мотивував тим, що між батьком та сином не може бути недовіри.

Позивач в судовому засіданні, після неодноразового розяснення прав, передбачених ст.ст. 10,11, 33, 60 ЦПК України скористатися своїми правами не побажав, та в судовому засіданні вказував про те, що змінювати підставу позову не бажає, послідуючий позов про стягнення комунальних послуг буде заявлений до сина ОСОБА_5, проти залучення останнього до розгляду справи заперечував.

Також судом встановлено, що відповідач по справі намагалася вирішити питання щодо відкриття на себе окремих розрахункових рахунків, але листами від 21.06.2016р., 17.06.2016р. та 14.06.2016р. відповідними установами їй було відмовлено з підстав неможливості встановлення других приладів обліку за однією поштовою адресою (а.с.50, 51-52, 53).

Окрім того, вказане підтверджується і ухвалою Роздільнянського районного суду від 31.03.2015р., згідно якої ОСОБА_3 намагалася вирішити питання щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, і в судовому порядку, але в подальшому залишила вказаний позов без розгляду (а.с.74) .

Окрім того, згідно листа від 23.11.2016р., отриманого позивачем 23.11.2016р. свідок по справі ОСОБА_5 намагався урегулювати спір мирним шляхом, пропонував позивачу визначити суми боргу та сплатити позивачу вказану суму (а.с.98, 99).

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він вказаний лист отримав, але не бажає вирішувати спір у добровільному порядку та тому грошей від сина отримувати не бажає, наполягає на тому, щоб відповідач сплачувала вказані суми згідно рішення суду.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг з відповідача, посилався на необхідність задоволення його вимог на підставі ст. ст. 322, 360, 368 ч. 3, 370 ЦК України, ст.ст. 150, 151 ЖК України та ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Аналізуючи вищезазначені норми закону, на які посилався позивач, суд зазначає, що вказані норми не регулюють правовідносин саме між споживачами комунальних послуг між собою та не передбачають будь-якої матеріальної відповідальності за їх невчасну оплату.

У відповідності до ч. 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (надалі ОСОБА_6) споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

ОСОБА_6 визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями з одного боку та із споживачами з іншого боку, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями та споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, та не регулює правовідносин саме між споживачами послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (надалі ОСОБА_6) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, суд вважає, що послуги з надання водопостачання та водовідведення, постачання електроенергії та газу за змістом ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є видами комунальних послуг, та вказані витрати не відносяться до витрат, повязаних з управлінням або утриманням майна.

Згідно із ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно ч. З ст. 162 ЖК України, про плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Підсумовуючи вищенаведене, судом зазначається, що діючим законодавством передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг, здійснюються виключно на договірних засадах.

Окрім того, статтею 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором (ч. 4 ст.543 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено, що позивач має у особистій приватній власності вказаний будинок, на його імя відкриті всі особисті рахунки по сплаті комунальних послуг, він станом на листопад 2016 року самостійно та добровільно сплатив всі комунальні послуги та, за вказаною адресою крім сторін, зареєстрована ще і інша особа, будь-яких договорів щодо розподілення комунальних послуг між сторонами не укладалося, що в сукупності вказує на те, що зазначені у позові підстави не зобовязують відповідача нести будь-яку відповідальність саме перед позивачем, що є підставою для відмови в позові.

Суд вважає, що досліджений в судовому засіданні флеш носій, на якому зафіксована розмова між позивачем та ОСОБА_5, не може бути визнаний судом в якості допустимого доказу, оскільки він не містить будь-яких даних щодо дати вказаної розмови та періоду(а.с.99).

Оскільки судове рішення ухвалюється не на користь позивача, тому і судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, повинні бути покладені на останнього.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на оплату житлово комунальних послуг - відмовити

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. В. Іванова