Справа № 344/9604/16-ц
Провадження № 2/344/4258/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

22 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі - «Відповідач»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.08.2007 року серії САВ №241333 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 С В. в рівних долях належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться по вул. ОСОБА_5 ОСОБА_6, 26 кв.7 в м. Івано-Франківську.

В квартирі №7 по вул. ОСОБА_5 ОСОБА_6, 26 в м. Івано-Франківську зареєстровані Відповідач та третя особа. Відповідач не проживає в даній квартирі, на даний час Позивачу невідоме його місце проживання, участі по утриманні квартири не бере, Позивач змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за квартиру.

Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації.

Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило.

Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Третя особа ОСОБА_4В в судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.08.2007 року серії САВ №241333 (а.с.5) ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних долях на праві спільної сумісної власності належить квартира №7, яка знаходиться по вул. ОСОБА_5 ОСОБА_6, 26 в м. Івано-Франківську.

Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.08.2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить по 1/3 квартири №7 по вул. ОСОБА_6 ОСОБА_5 (вул. Чкалова), буд. 26 в м. Івано-Франківську. (а.с.6).

Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30.03.2009 року ОСОБА_3 визнано винним за ст. 307 ч.2 КК України з застосуванням ст. 69 КК України та призначено покарання три роки позбавлення волі з конфіскацією належного всього йому майна на праві особистої власності.

Посилаючись на те, що Відповідач ОСОБА_3 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, його місце перебування Позивачу невідоме, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Так, як встановлено Судом, Відповідач ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В свою чергу відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 3 статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Тому негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є не порушення житлових прав Відповідача.

Відповідач є співвласником спірного майна, а тому не може бути позбавлений права на користування відповідним майном, оскільки це означатиме порушення його права власності.

Суд повторно звертає увагу на те, що за вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. А тому, проживання, періодичне проживання чи не проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 є правом співвласника - Відповідача відповідно до положень статті 369 ЦК України.

Тому, вимога про визнання Відповідача таким, що втсратив право користування даною квартирою, яка є його власністю, порушує його право на використання свого майна.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.. 150 ЖК України , керуючись ст.ст. 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,- відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.