Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю позивача ОСОБА_1В

представника позивача ОСОБА_2А

відповідачки ОСОБА_3А

представника відповідача ОСОБА_4І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя . Свій позов позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3А . За час шлюбу ними набуто майно , а саме придбано земельну ділянку, на цій ділянці побудовано житловий будинок, гараж та надбудову над гаражем. Згоди між сторонами щодо добровільного поділу майна не досягнуто, а тому позивач просив поділити земельну ділянку та житловий будинок виділивши йому та відповідачці по 1/2 частині, а гараж та надбудову залишити повністю за ним.

Також 11 .02.2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

Однак 13.09.2016 року в судовому засіданні представником ОСОБА_1В до суду подано клопотання про зменшення позовних вимог, відповідно до якого позивач просить суд виділити йому та відповідачці по 1/2 частині земельної ділянки, будинку, гаражу та набудови .

Разом з тим, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Свій позов вона мотивувала тим, що їх шлюб з позивачем було розірвано 21.08.2014 року. В своєму позові відповідач за зустрічним позовом зазначив тільки частину майна, не вказавши транспортні засоби та інші речі які також є їх спільною сумісною власністю та підлягають до розподілу. ОСОБА_3А просила суд залишити за нею земельну ділянку та недобудований будинок, а відповідачу 6 автомобілів, причіп, мопед, полки, інструменти, миючу машинку, прес для винограду, електрозварювальну машинку, електрогенератор, електродрель та електрофлекс.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1В та його представник зменшені позовні вимоги підтримали та просили суд такі задовільнити , у зустрічному позові просили відмовити , оскільки транспортні засоби, які зазначає позивачка за зустрічним позовом не є майном подружжя та не підлягають розподілу , оскільки відчужені та є власністю інших осіб, а також не були придбані за спільні кошти подружжя.

Позивачка за зустрічним позовом, відповідач за первісним та її представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, просили суд відмовити в його задоволенні , а задоволити зустрічний позов.

Суд, заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що первісний позов із наведених у ньому мотивів обґрунтований і підлягає до задоволення, а в зустрічному слід відмовити з таких підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1В ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3А . 21.08.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу ними набуто майно .

Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 03.07.2001 року ОСОБА_3 купила належну ОСОБА_5М земельну ділянку площею 0,11 га , що в с. Сторожниця, по вул. Веселій, буд.6. Також, останній надано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудівника .

Сторонами в судовому засіданні не оспорено той факт, що земельну ділянку було придбано під час шлюбу, а також збудовано на ній спільний будинок , гараж та надбудову за спільні кошти подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно.

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, оскільки сторонами в судовому засіданні не було заперечено , що земельна ділянка , будинок та гараж з надбудовою є їх спільною сумісною власністю, а з запропонованими варіантами розподілу в натурі нерухомого майна наданому експертом згідно висновку №002/2016 року від 10.03.2016 року сторони не погоджуються , суд приходить до висновку про задоволення первісного позову виходячи з рівності часток у майні подружжя та відмову в задоволенні зустрічного позову в частині запропонованого нею поділу земельної ділянки, будинку та гаражу з надбудовою.

Що стосується вимог позивачки за зустрічним позовом в частині розподілу як нею зазначено спільного майна подружжя , а саме автомобілів та інших речей , зокрема інструментів та мийки , тощо , суд виходить з наступного.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, не заслуговують на увагу суду посилання позивача за зустрічним позовом на те, що все вказане у позовній заяві майно, а саме 6 автомобілів та причіп , а також інше зазначене в прохальній частині майно є спільним майном подружжя.

Так, згідно ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2015 року , власником легкового причіпа є ОСОБА_6, автомобіля- фургон маловантажний є ОСОБА_7Ю , автомобіля ОСОБА_8 днз. 80953 РЕ є ОСОБА_9А ., а тому не можуть бути поділені між подружжям та не є предметом даного позову. Суд вважає, що задоволення зустрічного позову в цій частині не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, власників майна.

Відносно іншого майна - Автомобіль Форд Транзит АО 9266 АН, автомобіль вантажний фургон малотоннажний АО9266 АН , автомобіль легковий пасажирський ОСОБА_8 віто днз. 86765 РЕ, атомобіль легковий Ніссан Мікра днз. 16265 РЕ, а також окрім зазначеного мопед, різноманітні інстументи, миюча машинка та інше, слід зазначити , що будь-яких доказів на підтвердження того, що це майно є спільним майном подружжя, позивачем за зустрічним позовом не надано, і судом їх також не здобуто, що вказує на недоведеність позову в цій частині. Позивачкою також належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги щодо того, що саме ці транспортні засоби та речі придбавались сторонами за час шлюбу, не вказано джерело і час їх придбання , зокрема не надано доказів що вказані транспортні засоби придбані за спільні кошти подружжя або набуті спільною працею подружжя.

Отже, згідно вимог чинного законодавства , обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

РІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя- задоволити .

Поділити майно , що є спільною сумісною власністю подружжя , виділивши ОСОБА_1

- 1/2 частку недобудованого житлового будинку , який знаходиться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела, 23 Ужгородського р-ну, Закарпатської області .

- 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,11 га , яка знаходиться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела , 23 Ужгородського р-ну Закарпатської області

- 1/2 частки гаража та надбудови до вказаного гаражу, які знаходяться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела 23, Ужгородського р-ну , Закарпатської області.

Виділити ОСОБА_3

- 1/2 частку недобудованого житлового будинку , який знаходиться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела, 23 Ужгородського р-ну, Закарпатської області .

- 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,11 га , яка знаходиться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела , 23 Ужгородського р-ну Закарпатської області

- 1/2 частки гаража та надбудови до вказаного гаражу, які знаходяться за адресою с. Сторожниця, вул. Весела 23, Ужгородського р-ну , Закарпатської області.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 500 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_10