Справа № 225/4936/16ц
Провадження № 2/225/1704/2016
Головуючий у справі Челюбєєв Є.В.
Дзержинський міський суд Донецької області
30 листопада 2016 року
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,
секретаря Бондарчук Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області у м. Торецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,
В серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що знаходиться у шлюбі з відповідачем по справі, зареєстрованому 03 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, за актовим записом № 225. У шлюбі народжена дитина, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з тим, що шлюбні відносини між ними припинено, спільне господарство не ведеться, повністю втрачено почуття любові і взаємоповаги, одночасно з цими вимогами вона звернулася до суду з вимогами про розірвання шлюбу. Малолітня дитина проживає разом з нею, повністю знаходиться на її утриманні, вона займається його вихованням, створю для сина всі умови для розвитку та виховання, тощо. Фактично шлюбні відносини припинені з липня 2009 року. За цей час відповідач по справі жодного разу не бачився з дитиною, вихованням сина не займається, спільно з дитиною не проживає. Взагалі, ОСОБА_3 матеріально сина не забезпечує, здоров'ям та життям дитини зовсім не цікавиться, всіляко ухиляється від своїх батьківських обов'язків, тощо. В серпні 2014 року відповідач по справі виїхав до Російської Федерації, з цього часу з ним втрачено будь - який зв'язок. На теперішній час вона разом з сином проживає в Російській Федерації м. Калуга. З січня 2015 року перебуває у стосунках з іншим чоловіком, з яким фактично створила сім'ю. Цей чоловік дуже дбайливо ставиться до її сина, займається його вихованням, створює всі умови для його нормального розвитку, більш того має намір всиновити її дитину. Тому, вважає доцільним позбавити відповідача по справі батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Так як створилися умови, які шкодять інтересам малолітньої дитини, її сина, вона звернулася до суду з цим позовом.
Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області.
Позивач в судове засіданні не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.
Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно.
Представник третьої особи - служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заявленого позову необхідно відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Статтею ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей.
Пунктом 16 цієї постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу , що перебуває у відповідності до приписів п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 4) під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина, син ОСОБА_4.
Відповідно до свідоцтва про народження батьком дитини є відповідач по справі ОСОБА_4 (а.с. 5).
Із змісту позовної заяви вбачається, що шлюбні відносини між сторонами по справі припинені з липня 2009 року, у зв'язку з чим спільне господарство з цього часу не ведуть. На теперішній час між ними повністю втрачено почуття любові і взаємоповаги, тому позивач по справі звернулася до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу з відповідачем по справі. Після припинення сімейних відносин, малолітній син залишився разом з матір'ю, тобто позивачем по справі, яка створює для нього всі необхідні умови для його проживання, фізичного та психічного розвитку відповідно до його віку (а.с. 2-3). На даний час позивач по справі разом з сином проживає в Російській Федерації в м. Калуга. Відповідач залишився проживати в м. Донецьку, яке зараз знаходиться на непідконтрольній Україні території.
Відповідно до характеристики з дошкільного закладу (а.с. 6) малолітній ОСОБА_4 відвідує різні розвивальні гуртки. Дитина легко адаптувалася к умовам дошкільного закладу, психічний розвиток дитини відповідає його віковим показникам, взагалі ОСОБА_4 легко йде на контакт з дітьми і дорослими людьми, є доброзичливою дитиною, із задоволенням приймає участь в заняттях, ранках, спільних іграх. Із представленої характеристики вбачається, що вихованням дитини займається його мати, ОСОБА_2, яка завжди відвідує дитячий садок, спілкується з вихователями, інтересується розвитком і досягненнями свого сина, приймає активну участь в групі, яку відвідує її син. Малолітня дитина разом з мамою ОСОБА_2 проживають в м. Калуга за адресою: АДРЕСА_1.
В той же час відповідно до листа Служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації № 01-01/05-933 від 16.11.2016 року (а.с. 36)зазначено, що оскільки відповідач по справі ОСОБА_3 зареєстрований в м. Донецьку, територія якого на даний час є тимчасово окупованою і не підконтрольною Україні, отримати будь - яку інформацію з державних установ та з'ясувати думку самого батька щодо виконання ним батьківських обов'язків відносно малолітнього сина не представляється можливим.
У зв'язку з цим суд зазначає наступне.
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.
З'ясування фактичних обставин справи та правильна оцінка всіх зібраних у справі доказів має суттєве значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази такої винної поведінки відповідача, яка б свідчила про те, що він не має до сина батьківських почуттів, не бажав та не бажає проявляти до нього батьківську турботу та любов, піклуватися про сина, його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати сина необхідним харчуванням, надавати матеріальну допомогу, створювати умови для отримання сином освіти.
При цьому суд виходить з вимог ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11. 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789- ХІІ, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками , крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
При цьому у ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Отже, враховуючи, що в суді не доведено винної поведінки відповідача, направленої на свідоме нехтування ним своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина, яка негативно впливала б на дитину або свідчила б про те, що наявність батьківських прав у відповідача по справі ОСОБА_3 дійсно суперечить інтересам дитини та зумовлюють застосування до нього такої виключної міри як позбавлення батьківських прав, а отже й відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав.
При цьому, суд відповідно до положень ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України не погоджується із висновком відділу по охороні прав неповнолітніх, недієздатних і патронажу м. Калуги Російської Федерації від 18.11.2016 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3, оскільки він суперечить інтересам малолітньої дитини, є недостатньо обґрунтованим. Фактично, представлений висновок складено на підставі пояснень позивача по справі, за її фактичним місцем проживання з дитиною. Отже, цей висновок не може бути беззаперечно прийнятий судом до уваги.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав недоведеними, тому вони не підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 212, 224 ЦПК України, ч. 1 п. 2 ст. 164 СК України, суд
В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції або Дзержинським міським судом за наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: