У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про встановлення факту належності частини квартири особі, визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, право власності на яку ОСОБА_4 набув на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 4 грудня 2014 року, що набрала законної сили, згідно з якою допущено поворот виконання судового рішення та за ОСОБА_4 визнано право власності на вказану частину квартири.

Позивач указував про те, що при зверненні до нотаріальної контори для оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із тим, що не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, які підтверджують право власності спадкодавця на заявлене спадкове майно.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив встановити факт належності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за ним право власності на Ѕ частини вищевказаної квартири.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт належності Ѕ частини житлової квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька, проте він позбавлений права на отримання спадщини, оскільки спадкодавець за життя не встиг оформити право власності на спірне нерухоме майно згідно вимог законодавства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що 13 вересня 1999 року між позивачем та ОСОБА_4 на товарній біржі укладено договір купівлі-продажу спірної частини квартири, отже, такий договір не підлягав нотаріальному посвідченню, унаслідок чого він є дійсним. Таким чином, на момент відкриття спадщини вказана Ѕ частина квартири не належала спадкодавцю.

Проте повністюпогодитись із таким висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належало по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 кожному.

13 вересня 1999 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19 листопада 2014 року.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3, зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1992 року № 13, від 25 травня 1998 року № 15 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними», які буди чинними на час спірних правовідносин, судам роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Судом установлено, що між сторонами укладено угоду, яка підлягала обов'язковому нотаріальному посвідченню, а саме договір купівлі-продажу квартири на товарній біржі, сторони не були членами такої біржі, а, отже, з підстав недодержання нотаріальної форми вказаний договір купівлі-продажу є недійсним та не має юридичної сили.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на доводи позивача уваги не звернув та не дав їм належної правової оцінки, дійшов передчасного висновку про те, що укладений на товарній біржі між сторонами договір купівлі-продажу квартири не підлягав нотаріальному посвідченню, унаслідок чого він є дійсним.

Таким чином, саме вказаний висновок апеляційного суд щодо дійсності угоди, укладеної на товарній біржі, тягне за собою невірне визначення власника спірного нерухомого майна і, як наслідок, впливає на подальше вирішення спірних правовідносин, які, як зазначає суд, наявні в судових провадженнях.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України не може залишатися у силі й рішення суду першої інстанції, оскільки у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України про те, що якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, районний суд не залучив до участі у справі ОСОБА_6, з якою існує спір щодо спірної квартири у порядку поділу майна подружжя і за її позовом на цю квартиру накладено арешт.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта