ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/231/16-ц
Провадження № 2/210/714/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"12" грудня 2016 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу в складі :

головуючого судді Літвіненко Н.А.

при секретарі Севанян М.Б.

з участю позивача ОСОБА_2

з участю предст. позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Криворізької філії про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 29 червня 2005 року, між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір № KRKWGK00150010, за яким вона отримала кредитні кошти у розмірі 17 230 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 26 червня 2020 року, що визначено у додатковій угоді №1 від 14.07.2005 року.

Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного договору позивачем банку була достовірно надана інформація про її фінансово-майновий стан. Відповідно до п. 1.1, 1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі їх через касу банку готівкою. Відповідно до п. 1.1 позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом, за весь період користування кредитними коштами. У п. 7.1 кредитного договору зазначено, що позичальник зобовязується щомісяця в термін з 24 по 28 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту. Правовідносини, які виникають із кредитного договору, за суттю є зобовязаннями, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобовязань.

Зазначає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Крім того, на день укладання кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 5,05 грн., та на день подання позовної заяви становить 1 USD = 23,64 грн., тобто існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку необхідно сплачувати, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан.

Крім того, позивач зазначила, що вважає умови кредитного договору несправедливими та такими, що порушують принцип цивільно-правових відносин, а саме принцип справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. З наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що повістку про виклик до суду надіслано та вручено відповідачу.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір № KRKWGK00150010, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 17230,00 доларів США на придбання домоволодіння у сумі 13950,00 доларів США, на ремонтно-будівельні роботи 1396,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 1884,00 доларів США.

14 липня 2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено додаткову угоду до кредитного договору № KRKWGK00150010 від 29 червня 2005 року про внесення змін до пункту 1.1 кредитного договору, всі інші умови кредитного договору № KRKWGK00150010 залишено незмінними, додаткова угода є невід'ємною частиною кредитного договору.

Факт того, що позивач погодився з умовами вказаними у кредитному договорі та останні є результатом його вільного волевиявлення свідчить підпис ОСОБА_2 на примірнику кредитного договору № KRKWGK00150010 від 29.06.2005 р. та додаткової угоди до нього від 14.07.2005 р..

Стосовно посилань позивача щодо несправедливості умов кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, то як вбачається з кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору № KRKWGK00150010, на якому наявний підпис ОСОБА_2що підтверджує її ознайомлення, останній було доведено до відома порядок розрахунків щодо сплати відсотків, комісії, значення процентної ставки та валюти щомісячного платежу для погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, 29 червня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою м. Кривий Ріг, вул.. Паганіні, буд. 52, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 157.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №KRKWGK00150010 від 29.06.2005 р., між ОСОБА_2 та ЗАТ "КБ "ПриватБанк" укладено договір іпотеки № KRKWGK00150010 від 29.06.2005 р..

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 не зверталась до відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористалась правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Також, позивач ОСОБА_2 не надала суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

Крім того, при уважному ознайомленні із текстом кредитного договору в момент та безпосередньо після його укладення ОСОБА_2 мала об'єктивну можливість знати про обставини порушення її прав, зокрема, щодо валюти у вигляді доларів США погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, ризику знецінення національної валюти України.

Однак, діючи на власний розсуд, позивач не скористалася цією об'єктивною можливістю та виконувала умови договору, з позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулася понад десять років після його укладення.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимоги, необхідні для чинності цього правочину і передбачені Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору, кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для недійсності право чину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Доводи позивача ОСОБА_2 щодо порушення банком принципів справедливості, добросовісності також не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № KRKWGK00150010 від 29.06.2005 року зі змінами відповідно до додаткової угоди № 1 від 17.07.2005 р. до кредитного договору № KRKWGK00150010 банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 28.06.2020 р. включно вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17230,00 доларів США на придбання домоволодіння у сумі 13950,00 доларів США, на ремонтно-будівельні роботи 1396,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 1884,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11. договору. Періодом сплати є період з "24" по "28" число кожного місяця.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним..

Як вбачається із кредитного договору № KRKWGK00150010 від 29.06.2005 р. та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши договір без зауважень, отримала кошти в розмірі 17230,00 доларів США і лише 20.01.2016 р., понад десять років після отримання кредиту, заявила позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст право чину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.. 215, 236, 524, 548 ЦК України, ст. 10, 11, 15, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ПАТ КБ „ПриватБанк про визнання недійсним кредитного договору № KRKWGK00150010 від 29.06.2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ „ПриватБанк - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Н. А. Літвіненко