Справа № 372/2635/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Висоцької Г. В.

при секретарях судових засідань Михайловій Я. Г., Бадьорій Є. І.,

за участю представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Обухова цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

встановив:

30.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. Позивачу на праві власності належить 1/2 частина даного будинку. Від спільного з відповідачкою сина, позивачу стало відомо про те, що вона продала будинок відповідачу ОСОБА_8 Оскільки відповідачка продала будинок, який перебував у спільній частковій власності сторін без відома позивача, тому останній просить визнати договір купівлі-продажу даного будинку недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив визнати договір купівлі-продажу недійсним з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що договір купівлі-продажу був укладений без згоди позивача, який є співвласником будинку на підставі ухвали Обухівського районного суду Київської від 31 серпня 2016 року.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, пояснивши, що ОСОБА_8 договір купівлі-продажу із ОСОБА_7 був укладений на підставі документу, що підтверджував її право власності, а саме на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 19 червня 1995 року. Право часткової власності на спірний жилий будинок на підставі ухвали Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року в позивача не виникло, так як не було зареєстровано в БТІ.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до архівної довідки КП КОР «Західне БТІ» станом на 29.12.2012 р. право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності виданого, 19.06.1995 року на підставі рішення Григорівської сільської ради № 5 від 21.04.1993 року (а. с. 72).

Ухвалою Обухівського районного суду від 31.08.1995 року у справі № 2-521-95 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл будинку та господарських будівель затверджено мирову угоду. Згідно вказаної ухвали, ОСОБА_6 виділено кімнати 1-4 площею 7,9 кв.м. та 1-5 площею 23,4 кв.м., відповідачу ОСОБА_7 виділено веранду 1-1 площею 14 кв.м., кімнати 1-2 площею 14 кв.м., 1-3 площею 7,9 кв.м., кухню площею 8,5 кв.м., кочегарку площею 12,6 кв.м. інші господарські будівлі залишено у спільному користуванні. Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною (а. с. 67). Як вбачається із вищезазначеної архівної довідки від 07.12.22016 р. № 1000 копія зазначеної ухвали знаходиться в матеріалах технічної документації БТІ (а. с. 72).

Стосовно доводів представника відповідача ОСОБА_8 про те, що у позивача не виникло права на частину будинку через відсутність державної реєстрації ухвали Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України 2004 року, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, суд виходить з того, що позивачеві ОСОБА_6 на день укладення спірного договору купівлі - продажу від 27.12.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 належала частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Із вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_7 не мала право відчужувати частину житлового будинку належного позивачеві.

Ст. 387 ЦК України встановлює, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не можу бути витребуване у нього.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору недійсним, посилається на ч. 3 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, право особи, яка вважає себе власником частини майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову із використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, тобто шляхом подання позову про визнання договору недійсним.

На підставі викладеного та керуючись статтями 114, 115 ЦК УРСР 1963 року, 215-216, 330, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 214-215 ЦК України,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя