АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1731/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що 02.04.1997 року слідчим по особливо важливим справам прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 у відношенні позивача було порушено кримінальну справу за ознаками ч.3 ст.168 КК України 1960 року (отримання хабара в особливо великому розмірі).

02.04.1997 року позивач був затриманий за підозрою в отриманні хабара.

Постановою від 05.04.1997 року слідчого Мишкова Я.Є., санкціонованою прокурором міста Харкова, державним радником юстиції третього класу ОСОБА_4, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, того ж дня слідчим було змінено кваліфікацію інкримінованого діяння та притягнуто позивача в якості обвинуваченого за ч.2 ст.143 КК України 1960 року - шахрайство.

Постановою Київського районного суду міста Харкова від 04.06.1997 року санкція прокурора міста Харкова на арешт позивача була скасована і постановлено звільнити ОСОБА_2 з-під варти негайно, однак під вартою позивач знаходився ще 8 діб. Так, постановою слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, про що було відібрано розписку.

Після набрання чинності новим КПК України 2012 року свідчення про вчинення вищезазначеною кримінальною правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України 2001 року, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Московським РВ ХМУ 24 вересня 2013 року за №0005258. 21 жовтня 2013 року вищевказане кримінальне провадження прокуратурою Московського району міста Харкова передано по територіальності до СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Постановою від 28 грудня 2013 року старший слідчий СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області майор міліції ОСОБА_6, розглянувши матеріали вищезазначеного досудового розслідування, керуючись ст. 110, п.2 ч.1 ст.284 КПК України, постановила: кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005258 від 24 вересня 2013 року - закрити, у зв'язку з відсутністю складу злочину.

Враховуючи особливості протікання кримінального переслідування, насамперед, пов'язані з нерозумно тривалим (близько 17 років, які позитвач знаходився в стані невизначеності щодо висунутих обвинувачень) знаходженням під слідством, що призвело до неодноразового стаціонарного лікування, і з часом,до встановлення 1 групи інвалідності (в зв'язку з чим позивач не здатен до самообслуговування, і потребую постійного стороннього догляду) тим, що деякий час (більше тижня) він утримувався під вартою і навіть після винесення судом рішенняпро негайне звільнення, умови тримання під вартою (як вбачається і доданих протоколів допиту) були незадовільні, також істотно порушувалось право на захист (що встановлено рішенням суду постановою від 04.06.1997р. Київського районного суду міста Харкова), розмір відшкодування має бути більшим за мінімальний. Позивач просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч)гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн. (пятсот тисяч грн.).

В апеляційній скарзі ДКС України ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст. 308.ЦПК України.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 17.11. 2015 року.

Вказані правовідносини не допускають правонаступництво, оскільки нерозривно повязані з особою правопопередника.

За змістом ч. 1 ст. 310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишеннм заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 310 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерті фізичної особи чи припинення юридичної особи сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог ч. 1 цієї статті.

У такому разі апеляційний суд не має права закривати провадження у справі, не зважаючи на те, що у зазначених осіб не буде ( і не може бути) правонаступників.

В цьому випадку суд апеляційної інстанції повинен відхилити апеляційну скаргу і залишити законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Судом встановлено, що 02.04.1997 року слідчим по особливо важливим справам прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 у відношенні позивача було порушено кримінальну справу за ознаками ч.3 ст.168 КК України 1960 року (отримання хабара в особливо великому розмірі) (а.с. 17).

Постановою від 05.04.1997 року слідчого Мишкова Я.Є., санкціонованою прокурором міста Харкова, державним радником юстиції третього класу ОСОБА_4, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 24), того ж дня слідчим було змінено кваліфікацію інкримінованого діяння та притягнуто позивача в якості обвинуваченого за ч.2 ст.143 КК України 1960 року - шахрайство (а.с. 25).

Постановою Київського районного суду міста Харкова від 04.06.1997 року санкція прокурора міста Харкова на арешт позивача була скасована і постановлено звільнити ОСОБА_2 з-під варти негайно (а.с. 32-34).

Постановою слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, про що було відібрано розписку (а.с. 35, 36).

Постановою від 28 грудня 2013 року старший слідчий СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області майор міліції ОСОБА_6, розглянувши матеріали вищезазначеного досудового розслідування, керуючись ст. 110, п.2 ч.1 ст.284 КПК України, постановила: кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005258 від 24 вересня 2013 року - закрити, у зв'язку з відсутністю складу злочину (а.с. 38-40).

Згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в редакції, що діяла на час існування спірних правовідносин, передбачено, що підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно роз'ясень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що на час розгляду справи судом, мінімальна заробітна плата, відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2015 рік", в редакції Закону № 704-VIII від 17.09.2015, складає 1 378 грн.

Таким чином, мінімальний розмір має складати 1 378 (грн.) х 200 (міс.) + 1 378 (грн.) х 26 (дні)/31 = 276 755 грн. 74коп.

Судова колегія погоджується з висновками районного суду про стягнення з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн. з урахуваннямпринципів розумності, справедливості та враховуючи фізичний стан позивача, до якого призвели тривалі моральні страждання, зумовлені, в тому числі, незаконним кримінальним переслідуванням.

Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув моральну шкоду з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Дерржавного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами Державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, взятті бюджетних зобов'язань та проведенні дотримання учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності при виконанні Державного бюджету.

Суд повно та всебічно з»ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_1