Справа №489/433/14-ц 19.07.2016 19.07.2016 19.07.2016
Справа №489/433/14-ц
Провадження № 22-ц/784/1742/16 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Мурлигіної О.Я.,,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року в частині стягнення в солідарному порядку кредитної заборгованості з ОСОБА_5 і ОСОБА_3, а також в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення кредитної заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 відмовити.

Рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кожного по 1827 грн. судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 4019 грн. 41 коп. судового збору.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я. Мурлигіна

Судді : В.І. Козаченко

ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ( далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося з вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк зазначав, що 13 грудня 2007 між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 106047-SOGL, відповідно до якого позичальник отримала 25000 дол. США, які зобов'язалася повернути в строк до 10 грудня 2010 року разом із процентами за користування кредитом.

В той же день на виконання зобовязань за договором позичальником, між Банком та ОСОБА_6 та між Банком та ОСОБА_8 укладено два договори поруки.

Відповідачка належним чином не виконала умови договору. У звязку з чим, у неї станом на 12 грудня 2013 року перед Банком виникла заборгованість у розмірі 49109, 72 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 392386 грн. 64 коп. та яка складається із 16605,02 дол. США заборгованості по кредиту, 30136,34 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом, 31,29 дол. США фіксованого штрафу та 2337,07 дол. США штрафу (процентної складової), всього 49109,72 дол. США.

Посилаючись на викладене, Банк просив стягнути з відповідачки, та в солідарному порядку з кожного із поручителів вказану заборгованість.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року позов задоволено частково.

На користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_5 та окремо в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка складається із 16605,02 дол. США заборгованості по кредиту, 30136,34 дол. США процентів, 250 грн. фіксованої суми штрафу та 2337,07 дол. США його процентної складової, а всього у гривневому еквіваленті 392386 грн. 64 коп.

З відповідачів в рівних частках на користь позивача стягнуто судовий збір в розмірі 3654 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції. На його думку, висновки суду про стягнення заборгованості не ґрунтуються на належних доказах у справі, якими є оригінали документів та виписки по всіх рахунках в Банку, застосовано подвійну відповідальність під час стягнення штрафу, не враховано, що позикодавець не направляв йому вимогу про погашення заборгованості, а також пропустив строк для предявлення вимог до поручителя.

Представник позивача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що 13 грудня 2007 між Банком, який на той час був Закритим акціонерним товариством, та ОСОБА_6 укладена кредитна угода № 106047-SOGL (далі кредитний договір), відповідно до якої відповідачка отримала одним траншем 25000 дол. США кредиту під 16 % річних. Договором, п.п. 1.1 - 1.3, 4.1, 4.2, передбачена можливість Банку підвищувати відсоткову ставку до 48 % річних за умов порушення зобов'язань позичальника з погашення кредиту, який підлягає поверненню до 10 грудня 2010 року. Сторони підписали додаток № 1 до кредитного договору, в якому вказано графік погашення кредиту і процентів за його користування. Зазначено про сплату в січні 2008 року 880,61 дол. США, далі з 20 лютого 2008 року по 885 дол. США, а у жовтні 2010 року - 877, 52 дол. США. Пунктом 6.8 кредитного договору сторони встановили п'ятирічний строк позовної давності для стягнення кредиту, процентів, винагороди та штрафних санкцій (а.с.8-12).

На забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_5 за кредитним договором, в той же день між Банком та ОСОБА_6 та між Банком та ОСОБА_8 укладено два договори поруки (а.с. 13-14).

13 грудня 2007 року на картковий рахунок позичальника Банком перераховано 25000 дол. США (а.с. 44).

Позичальник погашала кредит несвоєчасно та не в повному обсязі. Останнє погашення заборгованості було здійснено 20 січня 2009 року за рахунок коштів, отриманих від реалізації автотранспорту позичальника. Залишок невиплаченого кредиту складав 16605,05дол. США (а.с. 4). Станом на 12 грудня 2013 року, позичальнику була нарахована до сплати вказана заборгованість, 30136,34 дол. США заборгованості по процентам, 31,29 дол. США фіксованого штрафу та 2337,07 дол. США його процентної складової, а всього 49109,72 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 392386 грн. 64 коп.

10 грудня 2013 року Банком на адресу позичальника та поручителів направлено повідомлення з вимогою сплатити 49109,71 дол. США, та попередженням про наслідки, передбачені законом та п.п. 2.5.6. Договорів поруки ( а.с. 6).

Вимога Банку не була виконана, у звязку з чим, Банк 23 січня 2014 року звернувся з позовом до суду.

Встановивши, що позичальник не виконала умов договору, суд, спираючись на вимоги ст.ст. 526, 610, 1054, 1050, 536 ЦК України, дійшов висновку про стягнення з позичальника в солідарному порядку з кожним з поручителів, 16605,02 дол. США заборгованості по кредиту, 30136,34 дол. США процентів, 250 грн. фіксованої суми штрафу та 2337,07 дол. США його процентної складової, а всього у гривневому еквіваленті 392386 грн. 64 коп.

Ухвалюючи рішення про стягнення штрафу, суд виходив з того, що він повинен бути стягнутий, виходячи з п. 6.6 кредитного договору, в якому вказано, що при порушенні позичальником строків платежу по будь-якому зобов'язанню, передбаченому цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити 250 грн. та додатково 5% від суми позову.

Задовольняючи позовні вимоги відносно поручителів, суд виходив з положень ст.ст. 553, 554 ЦК України, та умов договорів.

Як зазначено в п.7.1 кредитного договору, угода вступає в силу в частині п. 4.5. з часу її підписання. В інших частинах з часу укладення договору про видачу траншей і надання позичальнику розрахункових документів на використання кредиту в межах вказаних в них сум, та діє до повного погашення зобовязань позичальника по поверненню кредиту, виплаті процентів, неустойки по угоді і договорам про видачу траншу. Строк основного зобовязання визначено 10 грудня 2010 року.

В договорі поруки, укладеним між Банком та ОСОБА_3 зазначені тотожні положення строку дії поруки.

Ухвалюючи рішення відносно поручителя ОСОБА_3, суд на зазначені умови договорів та вимоги закону уваги не звернув. Тоді як згідно з положеннями ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, згаданим договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором.

Таким чином, шестимісячний строк предявлення вимог до поручителя підлягає обрахуванню з часу встановленого кредитного договору строку виконання основного зобовязання, який остаточно визначено 12 груднем 2010 року.

Оскільки на час предявлення позову, строк предявлення вимоги до поручителя ОСОБА_3 сплинув, підстав для задоволення позовних вимог предявлених до нього, немає.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 в солідарному порядку разом з ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Також, підлягає скасування рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_3 Рішення в частині стягнення судових витрат з інших двох відповідачів підлягає зміні, оскільки саме вони повинні нести такі витрати у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що в іншій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Так, встановленням того, що зобовязання відповідача припинені та він не повинен нести цивільно правової відповідальності, відновлені його права. За таких умов рішення суду першої інстанції відносно інших відповідачів не стосується прав і обовязків ОСОБА_3 У звязку з чим, доводи в апеляційній скарзі про недоведеність суми боргу позичальника перед банком та порядку визначення розміру штрафу не можуть бути взяті до уваги.

Рішення в іншій частині не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 309 ЦПК України,колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року в частині стягнення в солідарному порядку кредитної заборгованості з ОСОБА_5 і ОСОБА_3, а також в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення кредитної заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 відмовити.

Рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кожного по 1827 грн. судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 4019 грн. 41 коп. судового збору.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я. Мурлигіна

Судді : В.І. Козаченко

ОСОБА_7