ухвала

іменем україни

17 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення батьківства, визнання права власності у порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, його батьками є: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які у зареєстрованому шлюбі не перебували, але тривалий час з 1983 року по 1998 рік проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали загальний бюджет, ОСОБА_6 визнавав його своїм сином, піклувався про нього, забезпечував матеріально.

ОСОБА_4 також вважав, що ОСОБА_6 є його батьком та піклувався про нього. Після смерті здійснив поховання за власний рахунок, проживає у квартирі, яка належала ОСОБА_6 та несе витрати на її утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, а тому встановлення батьківства йому необхідно для прийняття спадщини.

Оскільки у свідоцтві про його народження батьком вказано ОСОБА_8 і відсутні документи, які підтверджують його родинні стосунки з померлим, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Крім позивача спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_6 є донька останнього - ОСОБА_5, яка також звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Позивач просив суд встановити, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 є його рідним батьком і визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 як за спадкоємцем першої черги, бо через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на право власності на вказане нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про встановлення батьківства та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати на оплату судового збору у сумі 1 237,72 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що належними та допустимими доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, довідки з місця проживання; докази про спільне придбання майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, заповіти, ділова та особиста переписка, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних саме із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

При розгляді справи судами здійснено правильний висновок, що на підставі показів свідків не можна встановити достовірності підтвердження померлим ОСОБА_6 визнання батьківства відносно позивача, оскільки покази вказаних свідків суперечать даним про засудження ОСОБА_6, що позбавляло останнього вести спільне господарство та бюджет з матір'ю позивача до його народження.

За даними ДІАЗ МВС України ОСОБА_6 15 червня 1982 року вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя був засуджений за ч. 2 ст. 81 КК України до 2 років позбавлення волі, і на підставі ст. 25-1 КК України у редакції 1960 року був засуджений умовно з обов'язковим залученням до праці. Звільнений 22 жовтня 1984 року із спецкомендатури Шевченківського РВВС за відбуттям строку покарання.

Висновок судово-медичної генетичної експертизи без встановлення обставин, передбачених нормами ст. 53 КпШС України не дає підстав для встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, а тому рішення суду щодо відмови у задоволенні первісного позову є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суди виходили з того, що згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_5, яка у встановлений законом шестимісячний термін, що відповідає вимогам ст. 1269, 1270 ЦК України звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини. Проте постановою від 13 листопада 2014 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право власності за законом після смерті ОСОБА_6 через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування висновку експерта, неправильного застосування ст. 53 КпШС України проведення експертизи в неналежній експертній установі не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк