У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_5, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 травня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, заумовами якого він зобов'язався передати у власність відповідача зазначений житловий будинок, а остання -розрахуватися за придбаний будинок в повному обсязі протягом 45 днів з дати підписання договору. Позивач виконав свої зобов'язання за договором купівлі-продажу в повному обсязі. Однак після підписання договору купівлі-продажу вияснилось, що у ОСОБА_4 не було достатньої суми коштів для повного розрахунку за придбаний будинок, томувона не виконала своїх зобов'язань у визначений договоромстрок - до 19червня 2011 року. Узв'язку з необхідністю державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем, вінпогодився на заміну боргових зобов'язань за договором купівлі-продажу на позикові зобов'язання та надати нотаріально посвідчену заяву про повний розрахунок за договором купівлі-продажу, а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась сплатити залишок боргу за придбаний будинок у розмірі 3 330 доларів США в строк до березня 2013 року,про що 14 листопада 2012 року власноручно склала та видала йому письмову боргову розписку, посвідчену головою Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Проте відповідач своїх зобов'язань з повернення заборгованості не виконала, грошових коштів не сплатила.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь 3 330 доларів США, що є еквівалентом 79 134 грн, та судові витрати.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за новацією боргу у розмірі 3 300 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 23 листопада 2015 року є еквівалентом 79 134 грн. Вирішено питанні про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 не виконала зобов'язання за договором позики, який виник у порядку новації боргу.

Проте повністю погодитись із такимивисновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 6 травня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, з верандою, господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з розпискою від 14 листопада 2012 року ОСОБА_4 зобов'язалась повернути грошові кошти за придбанийжитловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі 3 330 доларів США, оскількиосновна сума коштів за будинок у розмірі 10 тис. доларів США вже виплачена. Борг зобов'язувалась виплатити до березня 2013 року незалежно від обставин.

Керуючись ст. 1053 ЦК України, суди вважали, що розписка від 14 листопада 2012 року є новацією боргу у позикове зобов'язання, що виникло з договору купівлі-продажу житлового будинку.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

Судом установлено, що нотаріально посвідченою заявою від 21 липня 2011 року ОСОБА_3 підтвердив, що ОСОБА_4 здійснила повний розрахунок за придбану у нього нерухомість, що розташована по вул. Чехова, 13 у с. Северинівці Жмеринського району Вінницької області.

При цьому будь-яких матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за вказану вище продану нерухомість він до ОСОБА_4 не мав.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проте суди не звернули уваги на те, що предметом позовних вимог є боргова розписка від 14 листопада 2012 року, написана відповідачем через півтора роки після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, в якій, зокрема, зазначено, що основна сума коштів за будинок, тобто сума, за яку домовились сторони, у розмірі 10 тис. доларів США вже виплачена та не з'ясували підставу утворення боргу у розмірі 3 330 доларів США, оскільки нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2011 року свідчить про відсутність невиконаного первинного зобов'язання, що унеможливлює застосування правової норми про новацію боргу.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, у разі внесення змін до договору купівлі-продажу від 6 травня 2011 року щодо ціни житлового будинку, такий договір необхідно було укладати у письмовій формі та посвідчувати нотаріально, оскільки основний договір був нотаріально посвідчений.

При цьому позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази, а суд не встановив, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобов'язання позиковим зобов'язанням.

Крім того, суд першої інстанції, пославшись на судові рішення щодо відмови в позові про стягнення заборгованості за борговою розпискою, обмежився лише описом судових рішень, не давши їм відповідної правової оцінки у силу ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не з'ясували з чого складається розмір завданих позивачам збитків та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик