Справа № 131/658/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2016

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

Головуючого судді Димбіцького Ю.В.

при секретарі Телевань С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним частини правочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що 15 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, згідно якого відповідач (позикодавець) передав у власність, а позивач (позичальник) прийняв 243786 грн. 50 коп. та зобовязалася повернути таку саму суму грошей до 15 серпня 2016 року, та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 7,5 % річних.

Вказана позика надавалась ОСОБА_3 в якості часткової оплати за придбану нею у відповідача квартиру АДРЕСА_1 у відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2012 року.

Згідно п.3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року, сторони визначили, що основне зобов'язання на дату видачі дорівнює еквіваленту 30 500 доларів США за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/7993). Сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 %, то сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми.

Тобто п.3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року вводиться додаткова плата у відсотках (процентах) за користування позикою, що явно суперечить закону. П.1 цього ж договору встановлено, що за користування позикою встановлюються проценти в розмірі облікової ставки НБУ ( на дату укладення договору - 7,5%), що відповідає вимогам закону.

При цьому, скільки договором визначено в процентах плата за користування позикою, то одночасне встановлення п.3 цього ж договору додаткової плати теж у процентах суперечить положенням ст. 1048 ЦК України.

Тому вона просить суд визнати недійсним п. 3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявивлася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином, відповідно до ст.74 ЦПК України, повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причини своєї неявки.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 із наступних мотивів..

Правовідносини, що є передметом спору між сторонами у справі, регулюються цивільним законодавством щодо правочинів, зокрема, позики.

Відповідно до приписів ст.ст.1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч.1 ст.203, ст.ст.215, 217 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, у цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

Судом на підставі досліджених доказів у справі встановлено, що дійсно 15 серпня 2012 року сторони уклали длговір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.6).

Того ж 15 серпня 2012 року між сторонами будо укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність 243786 (двісті сорок три тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 50 коп., а ОСОБА_5 прийняла гроші та зобовязалася повернути таку ж суму до 15 серпня 2016 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (на дату укладення цього договору 7,5% річних) (а.с.5).

Згідно п. 2 вказаного договору, загальна сума позики разом із передбаченими відсотками становить 316922 (триста шістнадцять тисяч девятсот двадцять дві) грн. 45 (сорок пять) коп. В разі зміни облікової ставки НБУ ця сума підлягає відповідному коригуванню. Разом з тим, відповідно до п. 3, укладеного договору позики, сторони визначили, що основне зобовязання на дату видачі дорівнює еквіваленту 30 500 доларів США за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/7,993).

Сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 % сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми (а.с.5). Тобто даним пунктом договору вводиться додаткова плата у відсотках (процентах) за користування позикою, що суперечить закону, зокрема, ч.1 ст.1048 ЦК України, в якій зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

При цьому суд вважає, що оскільки сторонами вже був визначений розмір процентів за користування позикою, який становить 7,5% річних від суми позики, то встановлення додаткового не визначеного на момент укладення договору позики розміру відсотків (процентів) явно суперечить вимогам законодавства, зокрема, загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності.

Оцінюючи в сукупності викладене вище в контексті наведених правових норм суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими і доведеними повністю, при цьому вони не спростовані в жодній мірі будь-якими належними допустимими доказами відповідача.

Відтак суд визнає необхідним визнати недійсним пункт 3 Договору позики грошей, укладеного 15 серпня 2012 року, між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, в якому зазначено, що сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 % сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми .

Із відповідача на користь позивача також належить стягнути понесені нею судові витрати у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 217, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст.169, 209, 212 -215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Визнати недійсним пункт 3 Договору позики грошей, укладеного 15 серпня 2012 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якому зазначено, що сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 % сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. сплаченого нею при зверненні до суду судового збору.

Копії цього рішення невідкладно надіслати сторонам у справі для відома.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Іллінецький районний суд.

Суддя Ю.В. Димбіцький