Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5154/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про відшкодування збитків.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26.02.2015 позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з AT «РОДОВІД БАНК» кошти у розмірі 1 216 000 доларів США та 250 000 доларів США (речові докази передані позивачу на зберігання, але не повернуті), а всього просив стягнути 34 103 974,91 грн.( уточнена сума становить 39 533 324,91 грн.).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.11.2011 між ним та AT «РОДОВІД БАНК» був укладений договір №ОСФ.00.007-76/11-2011 про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфу до якого були покладені кошти у розмірі 1 541 000 доларів США , і зникнення яких з банківської ячейки він виявив 05.03.2012. На підставі ст. 509, 610 ЦК України вважав порушеними з боку відповідача зобов'язання за укладеним договором про надання у користування банківського сейфу на зберігання, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про відшкодування збитків відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представникк ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Просив допитати в якості свідка ОСОБА_6, долучити письмові докази, в яких було відмовлено в суді першої інстанції. Скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, який належним чином про час та місце розгляду справи був повідомлений, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач для участі у справі направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про відшкодування збитків суд першої інстанції виходив з того, що факт викрадення коштів перевіряється судом в іншому кримінальному провадженні, ні обвинувального, ні виправдувального вироку судом на час розгляду даного позову не постановлено, а тому і належних та допустимих доказів у суду немає, вимоги є передчасними. Окрім того, підставою для відмови у задоволенні позову суд також вважав, що заподіяння збитків в зв'язку з неправомірними діями банку та причинно-наслідкового зв'язку між діями банку та збитками позивачем не доведено, а тому позов задоволенню не підлягає.

Проте, з такими висновками суду не можна погодитися враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 22 листопада 2011 року між позивачем ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» був укладений Договір № ОСФ.00.007-76/11-2011 про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфу.

Відповідно до п.1.1 Договору Банк передав Позивачу у тимчасове користування індивідуальний банківський сейф, розміром 250 х 375 х 480 мм, НОМЕР_1 (надалі - Сейф), який розміщено в приміщенні Банку за адресою: 03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5 за плату, встановлену п.2.1 цього Договору, строком на 90 днів, тобто з 22 листопада 2011 року по 19 лютого 2012 року для зберігання у ньому цінностей та/або документів і роботи з ними, а клієнт приймає сейф у тимчасове користування та зобов'язується оплачувати послуги банку та здійснювати інші платежі в порядку, встановленому цим договором. У разі якщо останній день строку користування сейфом припадає на вихідний, неробочий або святковий день, то днем закінчення строку користування сейфом є першим за ним робочий день.

Позивач прийняв у користування сейф з отриманням 2 ключів від сейфа НОМЕР_1 (п.1.2 договору). Сейф з його замками був прийнятий позивачем у справному і належному стані.

Позивач сплатив 630 грн. за користування банківським сейфом відповідно до умов договору, що підтверджується квитанцією від 22.11.2011 та ним було внесено оплату в сумі 500 грн. як заставу за отримані ключі.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що користування сейфом зі спливом строку, встановленого п.1.1 цього Договору, без згоди Банку та без укладення відповідного правочину (додаткової угоди) до цього Договору не допускається.

Пункт 1.4 Договору передбачає, що Банк зобов'язується забезпечити зовнішню недоторканість Сейфа, тобто унеможливити доступ до Сейфа з боку третіх осіб, розкриття Сейфа третіми особами без відома та/або без відповідної нотаріально посвідченої довіреності (доручення) Клієнта протягом строку, встановленого п.1.1 цього Договору, за винятком випадків, передбачених п.4.1.1 цього договору та чинним законодавством України.

Клієнт зобов'язується (п.п.3.2, 3.2.5) зі спливом строку, встановленого п.1.1 цього Договору, припинити користування Сейфом, звільнити Сейф від поміщених до нього цінностей, повернути ключі від Сейфа.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до імперативної норми ст. 955 ЦК, положення §1 «Загальні положення про зберігання» застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.

Зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфу є одним з видів діяльності, які можуть здійснюватися банком, окрім надання фінансових послуг (п. 4 ч. 6 ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність»).

У §3 «Спеціальні види зберігання» гл. 66 «Зберігання» ЦК закріплено 3 конструкції договорів з надання послуг зберігання банком:

1. Договір зберігання цінностей у банку (ст. 969 ЦК);

2. Договір про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст. 970 ЦК);

3. Договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком (ст. 971 ЦК).

Основна відмінність між договором зберігання цінностей у банку та договорами про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, полягає у способі розміщення цінностей - у загальному сховищі, розміщення цінностей в якому здійснює представник банку або в індивідуальному сейфі. Укладення договору зберігання цінностей у банку засвідчується видачею банком поклажодавцеві іменного документа, пред'явлення якого є підставою для повернення цінностей поклажодавцеві.

На відміну від договору зберігання цінностей у банку (ст. 969 ЦК), договори зберігання, зазначені у ст. 970 та ст. 971 ЦК, об'єднує те, що умовою зберігання є розміщення цінностей в індивідуальному банківському сейфі.

За договором про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст. 970 ЦК), банк передає поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Особливістю такого зберігання є те, що банк безпосередньо приймає від поклажодавця цінності під опис, контролює їх розміщення у сейфі та одержання їх із сейфа.

Що стосується договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа, то згідно зі ст. 971 ЦК, до таких відносин застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Як вбачається з матеріалів справи строк дії договору про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфу сторонами був встановлений з 22.11.2011 по 19.02.2012.

Протягом строку користування сейфом з 22 листопада 2011 року по 19 лютого 2012 року позивач не вказував на наявні в нього претензії щодо недоліків отриманого в користування індивідуального сейфу. У зв'язку з чим, відповідач свої зобов'язання щодо передачі позивачеві в користування індивідуального сейфу належної якості повністю виконав.

Тобто, за укладеним між позивачем та відповідачем Публічним акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» Договором вбачається, що позивач не є поклажодавцем, відповідач не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом, а тільки надав позивачу в тимчасове платне користування (оренду) конкретно визначений сейф в приміщенні сховища банку.

Після закінчення дії договору (19.02.2012), тобто 05.03.2012 позивач при відвідуванні сейфу виявив пропажу коштів, про що поставив до відома працівників банку.

Тобто, в період події 03.03.2012 (проникнення до сейфу третіх осіб) між позивачем та відповідачем не існувало будь-яких договірних відносин. Окрім того, в порушення вимог п. 3.2.5 Договору за закінченням терміну договору позивач повинен був припинити користування сейфом, його звільнити від поміщених до нього цінностей, повернути ключі від сейфа. Натомість в період з 19.02.2012 по 05.03.2012 (відсутність договірних відносин між сторонами) ключі від сейфу знаходилися у позивача.

Не можна прийняти до уваги і додаткову угоду №1 до Договору № ОСФ.00.007-76/11-2011 від 22.11.2012 (зазначений період 20.02.2012-19.04.2012), укладену між позивачем та відповідачем, як належний та допустимий доказ існування договірних відносин між сторонами в розумінні ст.57-59 ЦПК України, оскільки додаткова угода була укладена між сторонами заднім числом 14.03.2012.

14.03.2012 позивач подав заяву до Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві і зазначив в заяві про відсутність коштів в сейфі в сумі 1541000 доларів США ( а.с.32 т.1).

По даному факту 15.03.2012 СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві порушено кримінальну справу по факту таємного викрадання чужого майна, вчиненого в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

Вироком Печерського районного суду м.Києва від 18.02.2014 визнано винними ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 Вказані особи також орендували сейф у приміщенні банку на підставі договору.

Даний вирок ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.04.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

На даний час справа розглядається Печерським районним судом м.Києва по суті, вироку по даній справі судом не постановлено. Викликаний в судове засідання за клопотанням сторони позивача свідок ОСОБА_6 відмовився давати покази у відповідності до вимог ст. 63 Конституції України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 22, збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить робити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин , якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно вимог ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 627 Цивільного Кодексу України, згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та доцільності.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач на підставі укладеного з позивачем Договору та керуючись чинним законодавством і внутрішніми нормативними документами, опис цінностей, що зберігаються позивачем в індивідуальному сейфі не здійснює та відповідно за вміст індивідуального сейфу відповідальності не несе, а відповідно до п.1.4 Договору відповідає тільки за зовнішню недоторканість сейфу та недопущення сторонніх осіб у депозитарне сховище.

Статтею 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Розглядаючи спір між сторонами суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але не правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами. А тому, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вищевикладених підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и рі ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про відшкодування збитків.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: