Справа № 530/886/16-ц
Номер провадження 2/530/527/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Бірківської сільської рада Зіньківського району Полтавської області, третя особа Відділ Держгеокадастру в Зіньківському районі про визнання права власності на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Бірківської сільської рада Зіньківського району Полтавської області, третя особа Відділ Держгеокадастру в Зіньківському районі про визнання права власності на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом.

В судове засідання позивач не з»явився, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач, Бірківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з»явилася, але направила заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позовних вимог.

Представник третьої особи Відділу Держгеокадастру в Зіньківському районі Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяви позивача, який підтримав свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер рідний дід та батько матері позивача, ОСОБА_2, ОСОБА_3. На час смерті, дід проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, в належному позивачу на праві особистої власності житловому будинку по АДРЕСА_1. Разом з ними постійно проживала і позивач, як власниця будинку, без реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Спільне проживання за вказаною адресою було зумовлене в першу чергу постійним доглядом за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, так як вони у своєму віці потребували постійної сторонньої допомоги та уходу за ними.

Батько позивача, ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року в селі Бірки Зіньківського району Полтавської області у віці 56 років. Після його смерті спадщину прийняла мати позивача, та дружина її батька, ОСОБА_2, фактично вступивши у володіння спадковим майном, як спадкоємець за законом та співвласник майна колгоспного двору за адресою АДРЕСА_2. ОСОБА_2 після смерті чоловіка та батька позивача, ОСОБА_5, вступила у права володіння його особистими речами, його часткою у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, який утримувала та проводила необхідні роботи по його утриманні.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 54 роки в місті Гадяч, Полтавської області. За місцем відкриття спадщини: АДРЕСА_3, разом з нею постійно проживав і був зареєстрований її батько і дід позивача, ОСОБА_3. За життя, ОСОБА_2, заповіла все своє майно своїй дочці, ОСОБА_1. Позивач не подавала заяви про прийняття спадщини після смерті матері, так як не знала про існування заповіту, а прийняття спадщини дідом сприйняла як належить.

Таким чином, ОСОБА_1, прийняла спадщину після смерті діда, ОСОБА_3, в порядку представлення матері ОСОБА_2, у свою чергу за життя ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї дочки та матері ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та батька позивача, ОСОБА_5.

До складу спадщини ОСОБА_3, яке залишилося, входить право на земельну частку (пай) розміром 3,87 в умовних кадастрових гектарах та право на земельну частку (пай) 4,26 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Куйбишева, без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості), одне з яких належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_2 згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, зареєстрованого 22 квітня 2005 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_3 і після її смерті перейшло до ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, інше належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, зареєстрованого 12 лютого 1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_5 і після його смерті перейшло до ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, а після її смерті перейшло до ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом.

Спадкова справа на майно померлого ОСОБА_3 не заводилась. Позивач звертався у державну нотаріальну контору Зіньківського району Полтавської області з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні частки паї, так як вважає, що спадщину прийняв за законом. Отримання свідоцтв про право на спадщину стало б логічним завершенням волі матері позивача, за якою все майно після її смерті мало перейти до дочки.

В тім, 11 червня 2016 року, державний нотаріус ОСОБА_6 відмовив позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, як з підстав відсутності запису про перехід права на земельні частки (паї) до спадкодавця, ОСОБА_3, в розділі зміни, які вносяться до сертифіката у зв'язку передачею права на земельну частку пай, так і з підстав відсутності підтвердження факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем, а відтак і прийняття спадщини після смерті, ОСОБА_3.

Тому невизнане право на земельні частки (паї) успадковане позивачем після смерті свого діда в порядку представлення матері, підлягає судовому захисту шляхом визнання права на земельні частки (паї) розмірами 3,87 та 4,26 в умовних кадастрових гектарах, які перебувають у колективній власності КСП ім..Куйбишева, виходячи з перелічених вище обставин підтверджених наступними доказами.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 виданого виконкомом Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 р. у віці 94 років, про що в Книзі реєстрації смертей 16 січня 2006 року зроблено відповідний актовий запис №02. Проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_3 за місцем відкриття спадщини: АДРЕСА_1, підтверджується довідкою №152 від 04.04.2016 р. Бірківської сільської ради.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 виданого виконкомом Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року у віці 82 роки, про що в Книзі реєстрації смертей 06 березня 2006 року зроблено відповідний актовий запис №10.

Факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у житловому будинку належному позивачу на праві особистої власності підтверджується довідкою №218 Бірківської сільської ради від 19.05.2016 р. та договором купівлі-продажу будинку від 15.04.2005 року. За цим договором ОСОБА_1 купила у ОСОБА_7 житловий будинок номер АДРЕСА_1

Прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті своєї дочки,ОСОБА_2, підтверджується наступними документами: свідоцтвом про смерть ОСОБА_2, серії НОМЕР_8, яке видане 23 березня 2004 року; довідкою Гадяцької міської ради №1024 від 30.03.2016 p., згідно якої на час смерті ОСОБА_2 з нею проживали і були зареєстровані батько - ОСОБА_3 та дружина батька - ОСОБА_4; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 виданого 16 серпня 1949 року Загрунівською сільською радою, в якому батьками народженої ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_8 записано - ОСОБА_3 та ОСОБА_9; свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_10 від 31 січня 1969 року, згідно якого після укладення шлюбу з ОСОБА_5, ОСОБА_8, присвоєне прізвище ОСОБА_5; сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4 виданого ОСОБА_2 на підтвердження її права на земельну частку (пай) розміром 3,87 в умовних кадастрових гектарах у землі колективної власності КСП ім..Куйбишева.

Прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті чоловіка, ОСОБА_5, підтверджується: свідоцтвом про смерть ОСОБА_5, серія НОМЕР_14 виданого 19.01.1999 року Бірківською сільською радою; довідкою №429 від 18.05.2015 р. Бірківської сільської ради про осіб зареєстрованих на час смерті ОСОБА_5 за місцем відкриття спадщини; довідкою №256 від 31.05.2016 р. Бірківської сільської ради про спільну власність членів колгоспного двору станом на 15.04.1991 p.; сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_11 виданого ОСОБА_5 на підтвердження його права на земельну частку (пай) розміром 4,26 в умовних кадастрових гектарах у землі колективної власності КСП ім..Куйбишева.

Родинні стосунки ОСОБА_1 з ОСОБА_2, як дочки та матері, підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_12 виданого 14 березня 1970 року Шишацькою сільською радою, в якому батьками народженої ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_10 є - ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Після укладення шлюбу ОСОБА_10 з ОСОБА_11, їй присвоєне прізвище ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_13 виданого 12 серпня 1990 року Бірківською сільською радою.

Правовідносини, з яких у ОСОБА_1 виникло право на спадщину після смерті діда, ОСОБА_3, регулювалися як нормами ЦК Української PCP так і нормами ЦК України. Прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті чоловіка регулювалося ст. 529 та ст.549 ЦК Української PCP, згідно яких спадкоємцями першої черги за законом є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого, а для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він не подав до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Спадщина після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відкрилися після 1.01.2004 року тому до цих правовідносин застосовуються правила Книги шостої ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу якої входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, особи визначені у заповіті мають право на спадкування.

Згідно ст. 328 , п. 11, ч.І ст. 346 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та припиняється у разі смерті власника. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Постанову нотаріуса позивач не оскаржує, так як вона винесена у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» з підстав встановлених Указом Президента України від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 та Постановою Кабінету Міністрів України №801 від 12 жовтня 1995 р. «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).».

Так п. 4.15. п.4 гл. 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Сертифікат на право на земельну частку (пай) є документом, який посвідчує право громадянина на земельну частку (пай) у землі, яка передана колективному сільськогосподарському підприємству на підставі Указу Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94. Форма сертифіката затверджена постановою Кабінету Міністрів України №801 від12 жовтня 1995 р. «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).» Форма сертифіката містить розділ про зміни, які вносяться до сертифіката у зв'язку з передачею права на земельну частку (пай), яке заповнюється уповноваженим на те органом - районною державною адміністрацією.

Саме відсутність у Сертифікатах на земельну частку (пай) відомостей про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_3, а також відсутність документального підтвердження факту постійного проживання разом із ОСОБА_3, є перешкодою для позивача у оформленні спадкових прав, тому не визнане її право підлягає судовому захисту у спосіб встановлений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

З системного аналізу ст. 29 ЦК України, ст. З Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч.З ст.1268 ЦК України дає право стверджувати, що позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, так як постійно проживала разом з ним починаючи з 19 жовтня 2004 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 p..

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Претензій кредиторів до позивача, як спадкоємця, не заявлено.

Позивач бажає оформити свої права на спадкове майно матері, яке прийняв фактично вступивши у володіння спадковим майном і вважає, що для цього у нього є достатньо правових підстав, виходячи з наступного.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до правовідносин які виникли до набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК Української РСР.

Як спадкоємець за законом відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР, позивач прийняв спадщину, фактично вступивши у володіння спадковим майном.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки це - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно п.11 ч.І ст.346 ЦК України у разі смерті власника право власності припиняється.

Отже, це означає, що відомості про цю земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, тобто на картографічних документах Державного реєстру земель (черговому кадастровому плані тощо) відсутнє позначення наявності такої ділянки на відповідній території, позивач не має змоги отримати ні витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, ні витягу з поземельної книги, адже позивач не являєтьсяся її власником, а видати свідоцтво про право на спадщину без вищезазначених документів нотаріус не може, і позивачу було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Право власності на вказані земельні ділянки було оформлене та зареєстроване відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Вимоги сучасного законодавства позбавляють позивачку можливості замовити послугу щодо визначення кадастрового номера, а відповідно і успадкувати таке спадкове майно в позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею...". відповідно до ст. 1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті".

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачем права приватної власності на земельну частку (пай) не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу Українист. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бірківської сільської рада Зіньківського району Полтавської області, третя особа Відділ Держгеокадастру в Зіньківському районі про визнання права власності на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом - задоволити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1, разом з ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, за адресою: АДРЕСА_1 з 19 жовтня 2004 року по день їхньої смерті.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: село Бірки, Зіньківського району, Полтавської області, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за правом представлення матері ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, право на земельні частки (паї), з яких:

-право на земельну частку (пай) розміром 3,87 в умовних кадастрових гектарах у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім.Куйбишева, без визначення меж частки в натурі (на місцевості), належне померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_2 згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, зареєстрованого 22 квітня 2005 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_3, яке після її смерті перейшло до ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 р. в порядку спадкування за законом;

-право на земельну частку (пай) розміром 4,26 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім.Куйбишева, без визначення меж частки в натурі (на місцевості), належне померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, зареєстрованого 12 лютого 1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_5, яке після його смерті перейшло до ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р. в порядку спадкування за законом, а після її смерті перейшло до ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 р., в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко