У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області про визнання права власності на частку у колгоспному дворі та на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони разом з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були членами колгоспного двору по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його дружина - ОСОБА_3, діти: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, та його матір - ОСОБА_5 Вони прийняли спадщину, яка складається із 1/7 частини зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами, шляхом вступу у фактичне управління нею, проте нотаріус Острозької районної державної нотаріальної контори відмовив їм у видачі свідоцтв про право на спадщину на підставі відсутності правовстановлюючого документу на ім'я померлого ОСОБА_9 щодо його частини колгоспного двору.

Враховуючи викладене, позивачі просили визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 6/35 частин вказаного вище житлового будинку з надвірними спорудами за кожним.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 37/210 частини садибного будинку з надвірними будівлями, розміщений по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 37/210 частини зазначеного будинку. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були позивачі, відповідачі і померлий ОСОБА_9 і частка кожного з них складала 1/6 частину. Тому після смерті ОСОБА_9 кожен із його спадкоємців успадкував 1/30 частину житлового будинку.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_10 та його дружина - ОСОБА_5 були забудовниками житлового будинку АДРЕСА_1 та зареєстрували його як колгоспний двір.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилались на те, що станом на 15 квітня 1991 року вони разом з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були членами колгоспного двору по АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його дружина - ОСОБА_3, діти: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, та його матір - ОСОБА_5

Відповідно до ст. 126 ЦК України 1963 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення ст. ст. 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки погосподарській книзі (а.с. 70-72, 128-149) та не перевірили тверджень ОСОБА_5 про те, що вона станом на 15 квітня 1991 року була єдиним членом колгоспного двору, оскільки інші особи, які були у ньому зареєстровані, вибули в окреме господарство, а, відтак, не набули права на житловий будинок.

Також суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили посилань відповідачів на те, що позивачі не проживають у спірному житловому будинку більше 3 років, зокрема ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку більше 7 років, а ОСОБА_9 - більше 9 років, а також не врахували того, що їм до 15 квітня 1991 року була надана земельна ділянка площею 0,15 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час спадкування, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Суди дійшли передчасного висновку про те, що позивачі є спадкоємцями ОСОБА_9, які прийняли спадщину, оскільки не встановили подання ними заяви про прийняття спадщини та не навели у своїх рішеннях належних та допустимих доказів фактичного вступу в управління спадковим майном.

Зазначені обставини суди взагалі не досліджували.

Крім того, суди дійшли передчасного висновку про непропущення позивачами строку позовної давності, оскільки їх висновки ґрунтуються на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст. ст. 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК України 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Положеннями п. п. 4 та 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року визначено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили посилань ОСОБА_11 на те, що позивачі протягом тривалого часу не проживають у спірному житловому будинку, перестали володіти ним та користуватися, відтак, відлік строку позовної давності почався з часу їх переїзду на інше місце проживання.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська