Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року, додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позивач посилався на те, що 02 листопада 2006 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 27106С55, за яким позичальник отримала в кредит на загальну суму 828 тис. дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 27108Р14.

Взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами відповідачі не виконують, що призвело до утворення заборгованості, яка згідно з останньою заявою позивача про збільшення розміру позовних вимог становить 445 335,57 дол. США та 582 178 грн 75 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 433 765,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 серпня 2013 року становить 3 467 085 грн, та пеню у розмірі 582 178 грн 75 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року в частині відмови у стягненні 3 % річних скасувати та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» 3 % річних в сумі 11 401,11 дол. США, що за курсом НБУ становить 91 129 грн 12 коп.

У решті рішення суду залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2014 року вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що 02 листопада 2006 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 27106С55 зі змінами, внесеними до нього відповідно до додаткової угоди від 05 липня 2007 року № 27106С55-1, додаткової угоди від 01 серпня 2008 року № 27106С55-2, договору про внесення змін від 09 січня 2009 року № 27106С55-3, договору про внесення змін та доповнень від 17 серпня 2009 року № 27106С55-4, договору про внесення змін та доповнень від 15 лютого 2010 року № 27106С55-5, договору про внесення змін та доповнень від 15 червня 2010 року № 27106С55-6, договору про внесення змін та доповнень від 13 серпня 2010 року № 27106С55-7, договору про внесення змін та доповнень від 15 листопада 2010 року № 27106С55-8, договору про внесення змін та доповнень від 15 грудня 2010 року № 27106С55-9, договору про внесення змін та доповнень від 28 березня 2011 року № 27106С55-10.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору зі змінами банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі: 1-й транш - 208 тис. дол. США з кінцевою датою погашення 15 жовтня 2013 року; 2-й транш - 120 тис. дол. США з кінцевою датою погашення 15 жовтня 2013 року; 3-й транш - 500 тис. дол. США з кінцевою датою погашення 15 жовтня 2013 року.

Заявами про видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 2315, від 05 листопада 2007 року № 2797 та від 01 серпня 2008 року № 3576 підтверджується факт отримання ОСОБА_3 усіх трьох траншів на загальну суму 828 тис. дол. США.

Згідно з п. 2.4.1 кредитного договору позичальник взяла на себе обов'язок погасити кредит за рахунок будь-яких надходжень у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту за договором, який є невід'ємним додатком до кредитного договору. Строки, передбачені графіком погашення кредиту за договором, є обов'язковими для виконання позичальником.

Пунктом 2.2.1 кредитного договору передбачені наступні відсотки за користування кредитом: відсоткова ставка за користування кредитом на поточні потреби у сумі 208 тис. дол. США встановлюється на рівні LIBOR (12т) + 7,30 %, але не нижче 13 % річних; відсоткова ставка за користування кредитом на поточні потреби у сумі 120 тис. дол. США встановлюється на рівні LIBOR (12т) + 8,67 %, але не нижче 14 % річних; відсоткова ставка за користування кредитом на поточні потреби у сумі 500 тис. дол. США встановлюється фіксована на рівні 14,55 %.

Порядок нарахування відсотків визначений п. 2.5.1 кредитного договору і передбачає їх нарахування у валюті кредиту на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі банківського року і вказані відсотки підлягають сплаті з 1 по 15 число кожного місяця на рахунок філії AT «Укрексімбанк» в м. Києві (протягом цього періоду сплачуються відсотки за попередній місяць).

Відповідно до вимог п. 2.4.2 та п. 5.2 кредитного договору сторони встановили, що у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, в тому числі строків погашення кредиту, вказаних у графіку погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором, позичальник сплачує банку за кожний день прострочки, включаючи день проплати, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, процентами та платежами за цим договором у повному обсязі.

На забезпечення виконання зобов'язань 01 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 27108Р14, за умовами якого останній виступив поручителем позичальника та зобов'язався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 за її зобов'язаннями, що виникають з умов кредитного договору щодо повернення наданого їй кредиту, сплати процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язань за договорами, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення у солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором та пені.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та ухвалюючи рішення від 23 жовтня 2013 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині 3 % річних суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а тому дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2013 року в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Постановляючи ухвалу від 09 листопада 2015 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2013 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому дійшов висновку про залишення вказаного рішення без змін.

Проте таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку позивачем ПАТ «Укрексімбанк» та представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5

За наслідками розгляду вказаних апеляційних скарг судом апеляційної інстанції ухвалено рішення та постановлено ухвалу.

Так, рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрексімбанк» задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року в частині відмови у стягненні 3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрексімбанк» 3 % річних в сумі 11 401,11 дол. США, що за курсом НБУ становить 91 129 грн 12 коп.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року залишено без змін.

Отже, постановляючи ухвалу від 09 листопада 2015 року, суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, яке вже було частково скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року.

Відповідно до п. п. 11,12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224-226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, в судовій ухвалі апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, в іншому разі буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Згідно зі ст. 313 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення та постановляє ухвалу за правилами статті 19 і глави 7 розділу III цього Кодексу з винятками і доповненнями, зазначеними у статтях 314-316 цього Кодексу.

Ухвала суду апеляційної інстанції має складатися, зокрема, з описової частини із зазначенням: короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі, встановлених судом першої інстанції обставин; та мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Ухвала апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилався на те, що порука є припиненою у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За правилами ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Внесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у повному обсязі не з'ясував обставин справи та належним чином не перевірив доводи відповідача (поручителя) про збільшення обсягу його відповідальності у зв'язку з внесенням змін до кредитного договору.

З урахуванням викладеного ухвала апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана