У х в а л а

15 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 6 квітня 2016 року у справі за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_4, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова Сергія Олександровича про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування рішень державних реєстраторів,

в с т а н о в и л а :

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 15 квітня 2015 року позов Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради задовольнив, постановив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та скасувати рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Апеляційний суд Дніпропетровської області 14 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 квітня 2016 року касаційну скаргу Нікопольської міської ради задовольнила, рішення суду апеляційної інстанції скасувала, рішення суду першої інстанції залишила в силі.

10 червня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 21 листопада, 30 січня 2012 року, 18 вересня 2013 року, 24 червня 2015 року, 20 та 27 січня, 2, 29, та 30 березня, 13, 20 квітня та 11 травня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідач на момент відчуження спірної квартири не набув права розпорядження нею, а тому договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його вчинення.

Разом з тим у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- у постанові від 21 листопада 2012 року суд висловив правову позицію, відповідно до якої стаття 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає необхідність установити обставини вибуття майна з володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому відчужила це майно відповідачу;

- у постанові від 30 січня 2012 року суд зазначив, що захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України;

- у постанові від 18 вересня 2013 року суд зазначив, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України;

- у постанові від 24 червня 2015 року суд звернув увагу на те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства;

- у постановах від 20 січня та 1 травня 2016 року суд зробив правовий висновок, відповідно до якого норми статті 177 Сімейного кодексу України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а порушення унаслідок його укладення майнових прав дитини;

- у постановах від 27 січня та 30 березня 2016 року суд зробив правовий висновок, відповідно до якого укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

- у постанові від 2 березня 2016 року суд зробив правовий висновок, відповідно до якого вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом;

- у постанові від 29 березня 2016 року суд зробив правовий висновок, відповідно до якого спір про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким вирішено питання щодо права власності на житловий будинок, має розглядатися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право;

- у постанові від 30 березня 2016 року суд висловив правову позицію, відповідно до якої за своєю правовою природою договір позички в силу безоплатного характеру не є договором оренди, але до нього застосовують положення ЦК України у про найм (оренду), зокрема й положення статті 777 цього Кодексу. Крім того, згідно із частиною четвертою статті 778 ЦК України, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом;

- у постанові від 13 квітня 2016 року суд сформулював правову позицію, згідно з якою правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним;

- у постанові від 20 квітня 2016 року суд висловив правову позицію, за якою позов про визнання права власності за правилами

статті 392 ЦК України може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності;

Таким чином, підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня

2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам викладеним у постановах Верховного Суду України від 21 листопада, 30 січня 2012 року, 18 вересня 2013 року, 24 червня 2015 року, 20 та 27 січня, 2, 29, та 30 березня,

13, 20 квітня та 11 травня 2016 року, відсутні, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_4, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова Сергія Олександровича про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування рішень державних реєстраторів за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 6 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В. І. Гуменюк

А.Г. Ярема