Справа № 349/909/16-ц
Провадження № 2/349/565/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 грудня 2016 року м.Рогатин

Рогатинський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Лошак О.О.

з участю секретаря судового засідання Сірко І.В.

позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника служби в справах дітей Пришляк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служби в справах дітей з питань опіки, піклування та усиновлення Рогатинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рогатинського районного суду із позовом до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служби в справах дітей з питань опіки, піклування та усиновлення Рогатинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

У позовній заяві зазначено, що позивачка з 02 листопада 2001 року по 29 вересня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі. Від спільного проживання у шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_5. Дитина проживає разом з мамою та перебуває на її утриманні і вихованні. Відповідач по справі з серпня 2010 року проживає окремо від сім'ї і з цього часу з дитиною не спілкується, не виховує сина, не цікавиться його життям. Така поведінка ОСОБА_4 свідчить, що він збайдужів до дитини. Просила позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, пояснила, що відповідач проживає окремо від малолітнього сина, не цікавиться ним, не займається вихованням, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Син тривалий період часу не бачив батька, не спілкувався з ним. Відповідач створив іншу сім'ю, де в нього народилася дитина. Батько не цікавиться навчанням і вихованням сина. Жодного разу не відвідав школу, де навчається син, не проводить разом з сином часу під час канікул. Крім того, ОСОБА_4 перешкоджає їй дбати про сина належним чином, оскільки не надав дозволу на виїзд дитини для оздоровлення за межі України, хоча в неї була така можливість. Просила позов задовольнити.

Представник служби в справах дітей з питань опіки, піклування, усиновлення Рогатинської районної державної адміністрації вважає за доцільне та в інтересах дитини позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина. Відповідача двічі запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитинини. Він жодного разу не з'явився, щоб надати пояснення, відстояти свої права. Просила позов задовольнити.

Представники відповідача позову не визнали зовсім. Пояснили, що їх довіритель працює за межами України, що робить неможливим спілкування з сином. Аліментні платежі сплачує своєчасно, заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. Причиною пред'явлення позову слугувала відмова ОСОБА_4 надати дозвіл на виїзд дитини за межі України. Однак позивачка мала можливість вирішити спір у судовому порядку, а не позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав. Ненадання дозволу було зумовлено тим, що мати дитини не зазначила країни прямування та періоду перебування дитини за кордоном. Просили в позові відмовити.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що відповідач по справі доводиться їй сином. Шлюб між ним та позивачкою по справі було розірвано в 2010 році. З цього часу дитина проживає разом з матір'ю. В даний час ОСОБА_4 працює за межами України, а тому не має можливості часто бачити сина. Раніше не виникало проблем у спілкуванні сина з внуком. Син привозив внука до неї в гості. Перебуваючи за кордоном, передавав подарунки для дитини. Восени 2015 року син не дав дозволу на виїзд дитини за межі України. З цього часу невістка чинить перешкоди у спілкуванні батька і сина: підмовляє сина говорити неправду, зокрема, що він хворий, а тому не може зустрітися з батьком. І її син, і вона люблять ОСОБА_5, хочуть з ним підтримувати стосунки, спілкуватися.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивачка доводиться їй дочкою, відповідач по справі - її колишній зять. Коли її дочка одружилася із ОСОБА_4, все було добре. Мати відповідача незлюбила її дочку, почалися різного роду непорозуміння. В 2010 році зять звернувся із позовом до суду про розірвання шлюбу. Шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу її внук проживає разом з своєю мамою. Батько не приїжджає, не телефонує. Бачив сина дуже давно. Вона вже не пригадує коли, хоча дитина, на її думку, потребує спілкування з батьком. Крім того, ОСОБА_4 відмовився надати дозвіл на виїзд дитини за межі України. Її син тривалий час працює і проживає в Іспанії. В 2015 році запросив її з чоловіком та внуком ОСОБА_5 приїхати до нього в гості. Батько хлопчика відмовився надати дозвіл на поїздку. Вона з чоловіком їздили до сина в Іспанію на п'ять тижнів. Через відмову батька дати дозвіл ОСОБА_5 не їздив разом з ними.

Суд, вислухавши доводи позивачки, представників відповідача, представника служби в справах дітей, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданим 14 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рогатинського районного управління юстиції Івано-Франківської області.

Шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 розірвано у встановленому законом порядку, що підтверджується рішенням Рогатинського районного суду від 29 вересня 2010 року.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації №21 від 11 серпня 2016 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 проживає в с.Юнашків Рогатинського району Івано-Франківської області разом з батьками та малолітнім сином, за місцем проживання характеризується позитивно, що підтверджується довідкою №404 від 04.07.2016 року, довідкою-характеристикою від 04.07.2016 року, виданими Юнашківською сільською радою.

Згідно характеристик, виданих Юнашківською загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів на ОСОБА_5, дитина позитивно відгукується про маму, ніколи не згадує про батька. За період навчання батько жодного разу не відвідав сина в школі, не цікавився ним, не приходив на батьківські збори, не відвідував класних, загальношкільних і позашкільних заходів.

Станом на 28 жовтня 2016 року заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина у ОСОБА_4 немає, що підтверджується довідкою, виданою Рогатинським районним відділом ДВС.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і обов'язок виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно абз.2 п.18 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За приписами ст. ст.59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

ОСОБА_1 робить все можливе для належного виховання сина, сприяє його оздоровленню, забезпечує належні умови для проживання дитини, навчання. У судовому засіданні не встановлено, що мати дитини ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з малолітнім сином.

За змістом ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 Конвенції).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. ОСОБА_4 заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Крім того, відповідач за рішенням суду сплачує аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі по 650 грн. щомісячно.

Суд приходить до висновку, що спілкування дитини з обома батьками є необхідним для повного забезпечення інтересів дитини. Однак у судовому засіданні встановлено, що батько не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не цікавиться навчанням сина, а тому його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 212,214 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Івано-Франківської області через Рогатинський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а відповідачем в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.О.Лошак