Справа № 464/8650/16-ц
пр.№ 2/464/2261/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.12.2016 Сихівський районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,
при секретарі судових засідань Бігун Ю.І.
за участю:
позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» про визнання звільнення незаконним та стягнення середнього заробітку ;
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним звільнення з роботи з посади слюсаря-ремонтника бойових і спеціальних машин ІІ розряду згідно з наказом №60 від 20.04.2015. Крім того, просить зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час незаконного звільнення з 20.04.2015 по 24.05.2016 включно.

Обгрунтовує позов тим, що з 14.08.2014 перебував у трудових правовідносинах з ДП «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» і 20.04.2015 звільнений з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу згідно п.3 ст.36 КЗпП України. З 27.05.2015 по 24.05.2016 він проходив строкову військову службу, після проходження служби повторно прийнятий на роботу. Вказав, що у зв`язку з незаконним звільненням відповідач відмовив йому у виплаті середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, тоді як за ним зберігається місце роботи та середній заробіток на підприємстві. Просить визнати незаконним звільнення, яке оформлено наказом №60 від 20.04.2015 та стягнути з відповідача середній заробіток за час проходження військової служби у розмірі 46752,24 грн. Крім того, просить поновити строк для звернення до суду, оскільки проходив строкову військову службу і не міг фізично оскаржити своє звільнення.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів, наведених у фабулі позовної заяви. Просить позов задоволити. Пояснив, що після отримання повістки прибув на підприємство, де йому запропонували написати заяву на звільнення.

Представник відповідача ОСОБА_2 , діючи згідно довіреності від 17.08.2016 позов не визнав, просить відмовити. В заперечення на позов вказав, що станом на квітень 2015 року діяла норма статті 119 КЗпП України, якою передбачено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку. Оскільки позивач призваний на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, тому відповідач правильно звільнив позивача, виплатив йому вихідну допомогу. А після закінчення військової служби позивач прийнятий на підприємство. Вважає, що наказ про звільнення позивача відповідає нормам діючого законодавства. Також просить врахувати фінансові труднощі, які зазнає підприємство на даний час.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Встановлено, що з 14.08.2014 позивач перебуває у трудових відносинах з ДП «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром», на посаді слюсаря-ремонтника бойових і спеціальних машин ІІ розряду.

З витягу з наказу №60К (п) від 20.04.2015 вбачається, що ОСОБА_1 слюсаря-ремонтника БіСМ цеху №3 з 20.04.2015 звільнено у зв`язку з призовом на військову службу, п.3 ст.36 КЗпП України. Підстава: заява. Наявність повістки, отриманої позивачем не оспорюється.

З`ясовано, що позивач з 27.05.2015 по 24.05.2016 включно проходив строкову військову службу в Збройних силах України (у військовій частині НОМЕР_1 ).

З копії трудової книжки вбачається, що 13.06.2016 позивач прийнятий на роботу в ДП «Львівський бронетанковий завод» слюсарем - ремонтником бойових і спеціальних машин ІІ розряду. (а.с.4)

Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015, затвердженим Законом України №113-VIII від 15.01.2015 оголошена та проведена протягом 2015 року часткова мобілізація у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (п.1). Мобілізацію проведено в тому числі у Львівській області і здійснено призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву (п.3).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладена в такій редакції: За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.

Статтею 119 КЗпП України у редакції, чинній на час призову позивача на військову службу і видачі наказу про звільнення, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у редакції, чинній на час призову позивача, підставою припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період, - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №30/2014 від 17.03.2014, в Україні діє особливий період. Зокрема, такими періодами є: з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, 20.01.2015 по 22.08.2015).

Аналізуючи обставини справи, суд переконаний, що позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до п.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Заперечення представника відповідача на те, що звільнення позивача відбулось на законних підставах не заслуговують на увагу суду, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» №116-VII від 15.01.2015, набрав чинності саме 08.02.2015, тобто до припинення трудових відносин між сторонами. Одним із видів військової служби, є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, що визначено частиною 6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зазначене дає суду підстави вважати, що позивач звільнений з роботи без законних підстав, тому позов в частині визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним слід задоволити і наказ про звільнення позивача слід скасувати.

Вимоги про стягнення середнього заробітку також підлягають до задоволення.

Згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Скасовуючи наказ про звільнення ОСОБА_1 , з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період 20 квітня 2015 року по 24 травня 2016 року, у розмірі 46752 грн. 24 коп.

З довідки про доходи №361 від 15.12.2016 вбачається, що у лютому 2015 року заробітна плата позивача становила 4647,69 грн., в березні 2015 року 3904,66 грн., середньоденна заробітна плата складає 190 грн. 05 коп., середньомісячна заробітна плата 3896 грн. 02 коп

Позивачем наданий обрахунок середнього заробітку, виходячи з середньомісячної заробітної плати 3896 грн. 02 коп. х 12 місяців. При цьому, цей обрахунок відповідачем не спростований, тому береться судом до уваги як належний доказ.

Що стосується поновлення строку для звернення до суду, суд враховує наступне.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно вiд заяви сторiн. У кожному випадку суд зобов`язаний перевiрити i обговорити причини пропуску цих строкiв, а також навести у рiшеннi мотиви, чому вiн поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Частиною 5 ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Суд вважає слушним покликання позивача та ту обставину, що він у зв`язку з проходженням військової служби не мав фізичної можливості вільно розпоряджатися своїм часом, зокрема, оскаржити звільнення. Тому є всі підстави для поновлення строку звернення до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1102, 40 грн. (вимога немайнового і майнового характеру).

Керуючись ст. ст. 119, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.11, 88, 209, 213-215 ЦПК України,

в и р і ш и в:
Позов задоволити.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.
Визнати незаконним та скасувати наказ № 60 К (п) від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 36 КЗпП України.
Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня 2015 року по 24 травня 2016 року включно в сумі 46 752 грн. 24 коп.
Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» на користь держави судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп.
Повний текст рішення буде виготовлений 03.01.2017.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Ю.Горбань