Єдиний унікальний номер 239/320/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1925/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Курило В.П.

суддів Санікової О.С., Корчистої О.І.

за участі секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, скасуванні наказу, зобовязання провести виплати за листами непрацездатності та стягнення витрат на правову допомогу,

за апеляційною скаргою державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

3 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, скасуванні наказу №223-к від 09.12.2015 року, зобовязання провести виплати за листами непрацездатності та стягнення витрат на правову допомогу.

Вона посилалась на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 20.03.2001 року по 13.12.2015 року, тобто 14 років. З 01.10.2014 року працювала на посаді телефоніста дільниці «Енергомеханічна служба» шахти №2 «Новогродівська» ВП «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», звідки 13.12.2015 року була звільнена на підставі наказу від 09.12.2015 року №223-к, в звязку із скороченням штату працівників, за п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, так як згідно трудового законодавства при скороченні чисельності чи штату працівників, у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, а в неї 14 років стажу роботи на даному підприємстві. Крім того, керівництво підприємства не запропонувало їй ніякої іншої вакансії на підприємстві, що також передбачено трудовим законодавством.

Крім того, згідно наказу №223-к від 09.12.2015 року вона була звільнена, але 14.12.2015 року вона не знала про це і працювала на своїй посаді, згідно з графіком роботи на той час, який було затверджено на підприємстві. Після зміни, коли вона поверталась з роботи, вона впала та зламала ногу, в звязку з чим пішла на лікарняний, та знаходиться на лікуванні по теперішній час. А згідно ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Якби вона була звільнена 13.12.2015 року, то її б ознайомили з наказом про звільнення, вона б не була включена в графік виходів на 14.12.2015 року.

Про своє звільнення вона дізналася лише 15.12.2015 року, коли вже знаходилася на лікарняному. В звязку з тим, що вона знаходилася на лікуванні в Новогродівський міській лікарні із закритим переломом лівої берцової кістки зі зміщенням, їй було зроблено операцію, вона не могла ходити, та продовжує хворіти досі, вона пропустила місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Просить поновити строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, просить поновити її на роботі на посаді телефоніста дільниці «Енергомеханічна служба» шахти №2 «Новогродівська» ВП «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт». При поновленні на роботі просить зобовязати відповідача провести оплату її лікарняних листів непрацездатності.

В попереднє судове засідання позивач надала уточнення до позову, в якому також просить скасувати наказ відповідача №223-к від 09.12.2015 року про її звільнення; просить поновити її на роботі на посаді телефоніста дільниці «Енергомеханічна служба» шахти №2 «Новогродівська» ВП «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», у разі неможливості поновлення на цю посаду, просить поновити її на іншу вакантну посаду, з урахуванням її спеціальності та кваліфікації. Просить зобовязати відповідача провести оплату її листів непрацездатності. Просить також стягнути з відповідача 4000грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2016 року позовні вимоги задоволені.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою до Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація» відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, скасуванні наказу №223-к від 09.12.2015 року, зобовязання провести виплати за листами непрацездатності та стягнення витрат на правову допомогу.

Наказ виконуючого обовязки директора відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація» №223-к від 09.12.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 в звязку із скороченням штату, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, визнаний незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді телефоніста дільниці «Енергомеханічна служба» шахти №2 «Новогродівська» відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація», або запропонувати іншу вакантну посаду, з урахуванням її спеціальності та кваліфікації, в «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного Підприємства Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація».

При поновленні на роботі зобов'язати відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація» провести виплати ОСОБА_1 за всіма наданими нею листками непрацездатності.

Стягнуто з відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000грн.00коп.

Стягнуто з відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Обєднаної компанії «Укрвуглереструктуризація» 551грн.20 коп. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі державне підприємство «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Відповідач вважає рішення суду таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства. Суд зробив помилковий висновок про те, що відповідач звільнив ОСОБА_1 незаконно. Вказаний висновок зроблений без врахування доказів, що надані відповідачем. 14 грудня вона отримала трудову книжку і ніяких претензій з цього приводу від неї не надходило. В суді документально підтверджено, що позивач працювала останню нічну зміну з 12 на 13 грудня 2015 року і звільнена з роботи з 13 грудня 2015 року. Суд безпідставно не прийняв до уваги письмові докази : графік роботи позивача, табель обліку її робочого часу, вважаючи, що ці докази можуть бути спростовані показами свідків. А свідок ОСОБА_2, на пояснення якої опирається суд в своєму рішенні, не перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Суд не перевірив, чи є на підприємстві вакансії і чи міг відповідач їх запропонувати позивачу у звязку із звільненням.

В засіданні апеляційного суду 6 грудня 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. В судове засідання 20 грудня 2016 року не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою. 19 грудня 2016 року до апеляційного суду надійшло письмове клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи у його відсутність. В письмових запереченнях він просив апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином телефонограмою. Про причини неявки в судове засідання не повідомила.

Відповідно до статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги і, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 березня 2001 року ОСОБА_1 прийнята телефоністом на дільницю «Зв'язок» державного відкритого акціонерного товариства «Шахта №2 Новогродівська» державного підприємства державної холдингової компанії «Селидіввугілля». 1 червня 2001 року Шахта №2 «Новогродівська» увійшла у склад Селидівської дирекції з ліквідації шахт державної компанії «Укрвуглереструктуризація».

1 червня 2001 року ОСОБА_1 переведена телефоністом в енерго - механічну службу на дільницю «зв'язок».

2 лютого 2004 року шляхом виділення з державної компанії «Укрвуглереструктуризація» створено державне підприємство «Обласна дирекція Донвуглереструктуризація», у склад якого увійшла Селидівська дирекція з ліквідації шахт.

1 квітня 2007 року Селидівська дирекція з ліквідації шахт реорганізована шляхом створення Селидівського управління з ліквідації шахт.

1 березня 2008 року Селидівське управління з ліквідації шахт реорганізоване у Донецьку виконавчу дирекцію з ліквідації шахт державного підприємства «Укрвуглереструктуризація».

1 липня 2010 року на підставі наказу Міністерства вугільної промисловості України від 2 квітня 2010 року № 99 Донецька виконавча дирекція включена у склад державного підприємства «Донвуглереструктуризація».

1 квітня 2014 року Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт перейменована у відокремлений структурний підрозділ Донецька дирекція з виконання проектів ліквідації шахт державного підприємства Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств.

30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з вказаного підприємства за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

1 жовтня 2014 року вона на підставі наказу від 1 жовтня 2014 року №21-к прийнята телефоністом дільниці «Енергомеханічна служба» шахти №2 «Новогродівська» відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація».

Вказані факти підтверджуються записами у трудовій книжці ОСОБА_1, копія якої міститься на аркушах справи 10-13.

Наказом від 09 грудня 2015 року № 223-к відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» ОСОБА_1 звільнена з роботи у звязку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. (а.с.47-48).

Звертаючись в суд з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_1М посилалась на те, що звільнення є незаконним через те, що вона має переважне право залишитися на роботі у звязку із тривалим стажем роботи на вказаному підприємстві. Підприємство їй не запропонувало будь яку роботу для працевлаштування. Її звільнили не 13, а 14 грудня 2015 року у день її тимчасової непрацездатності.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог закону. Їй не було запропоновано будь яку іншу роботу для працевлаштування. Її звільнення відбулось під час тимчасової непрацездатності.

Але з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1частини 1статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом встановлено, що наказом від 9 жовтня 2015 року №101 відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» у звязку з виконанням вимог протоколу засідання наради з розгляду виконання програми 2015 року державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» від 29 вересня 2015 року з метою забезпечення виконання робіт з ліквідації шахти, економії витрат на утримання шахти в період ліквідації з 9 грудня 2015 року скорочені по шахті №2 «Новогродівська» 99 працівників різних посад, з яких 5 телефоністів. (а.с. 52, 55).

ОСОБА_1 ознайомлена з вказаним наказом 10 жовтня 2015 року, про що свідчить її особистий підпис на аркуші справи 54. У цей же день ОСОБА_1 отримала повідомлення №70 від 9 жовтня 2015 року про наступне вивільнення у звязку із скороченням штату. Вказане попередження підписано ОСОБА_1 особисто (а.с. 49).

Відповідно до Положення про відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація», підрозділ не є юридичною особою і діє на підставі повноважень, що йому надані Підприємством державним підприємством «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація». Відповідно до пункту 7.1 Положення керівництво Підрозділом здійснюється директором Підрозділу, який призначається на посаду і звільняється з посади генеральним директором Підприємства відповідно до вимог Статуту Підприємства. У разі тимчасової відсутності директора (тимчасова непрацездатність, відпустка, відрядження, тощо), його обовязки виконує головний інженер , в іншому випадку особа з числа керівного складу апарату Підрозділу, призначена наказом директора підрозділу за погодження з Підприємством.

Відповідно до пункту 7.6.2 Положення директор Підрозділу має право укладати трудові договори з працівниками Підрозділу. А згідно пункту 7.6.10 Положення директор Підрозділу має право видавати накази з основних, виробничих та кадрових питань ( у тому числі щодо прийому, звільнення, переведення…

Відповідно до Статуту державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (Підприємство) структуру і штатний розклад Підприємства затверджує генеральний директор Підприємства.

Судом встановлено, що відповідно до штатного розкладу працівників ліквідуємої шахти №2 «Новогродівська» ВП «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДК «ОК» Укрвуглереструктуризація» з 1 вересня 2015 року в енергомеханічній службі підприємства передбачалась наявність 5 штатних одиниць телефоністів місцевого телефонного звязку . П переліку вказаних штатних одиниць телефоністів значилась і позивач по справі ОСОБА_1 Загальна кількість працівників встановлена у 105 штатних одиниць.(а.с. 235-236).

Згідно штатному розкладу працівників вказаного структурного підрозділу з 10 грудня 2015 року загальна кількість працівників підприємства складає 86 штатних одиниць, а телефоністи енергомеханічної служби відсутні в штатному розкладі (а.с. 237-238).

Отже, приведені докази свідчать про те, що на підприємстві відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції також виходив з того, що факт скорочення штату підприємства мав місце, проте, на його думку, звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням трудового законодавства.

Вказаний висновок суду суперечить доказам, що надані сторонами і встановленим фактам.

Суд вважав, що останнім днем роботи ОСОБА_1 є 14 грудня 2015 року. Саме з 14 грудня 2015 року вона перебувала на лікуванні у звязку з травмою ноги і відповідач звільнив її з роботи під час тимчасової непрацездатності.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній Загальні положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Отже, з огляду на зазначене, на підтвердження трудового стажу, в тому числі і часу роботи на підприємстві, відбувається на підставі записів в трудовій книжці, або інших документів, що видаються підприємством за місце роботи працівника.

Застосування показів свідків на підтвердження трудового стажу можливе у разі відсутності трудової книжки або записів в ній в органах пенсійного фонду.

На підтвердження трудових відносин між відповідачем і позивачем ОСОБА_1 остання надала свою трудову книжку з відповідними записами про прийняття на роботу і звільнення ОСОБА_1 з роботи і їх підстави. Запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідає наказу від 9 грудня 2015 року № 223-к (а.с. 47-48). На аркуші справи 50-51 є належним чином завірена копія особової картки працівника ОСОБА_1, з якої видно, що звільнення позивача відбулося на підставі наказу від 9 грудня 2015 року № 223-к. Датою звільнення вказано 13 грудня 2015 року у звязку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. ОСОБА_1 особисто посвідчила вказаний запис своїм підписом і власноручно поставила дату підпису 13 грудня 2015 року. Відомості про те, що підпис і дата його вчинення виконані не ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Вказані докази підтверджуються і іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Так, згідно графіку виходів працівників, табелю обліку робочого часу, рапорту погодинної роботи працівників підприємства за грудень 2015 року вказано, що останнім днем роботи ОСОБА_1 є нічна зміна з 12 на 13 грудня 2015 року (а.с. 66-68). Отже і за цими офіційними документами, останнім днем роботи ОСОБА_1 є 13 грудня 2015 року.

Що стосується показів свідків, на яких посилалась ОСОБА_1 в своїх доводах і їх прийняв суд, то вказані покази не є належним та допустимим доказом по справі.

Так відповідно до пункту 8 наказу від 9 грудня 2015 року №223-к ОСОБА_4,що опитана судом 19 серпня 2016 року у якості свідка, звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 12 грудня 2015 року, що свідчить про те, що у нічну зміну з 13 на 14 грудня 2015 року вона на підприємстві не працювала і взагалі з підприємством у трудових відносинах не перебувала. Згідно графіку її роботи, табелю обліку робочого часу і рапорту виконаних робіт також підтверджується, що ОСОБА_4 не працює на підприємстві з 12 грудня 2015 року, тому факт роботи ОСОБА_1 14 грудня 2015 року не може підтверджувати.

Згідно пункту 13 того ж наказу ОСОБА_5, що опитана судом 19 серпня 2016 року у якості свідка, звільнена з роботи з тих же підстав за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 14 грудня 2015 року. Згідно графіку роботи, табелю обліку робочого часу, рапорту виконаних робіт вона працювала у ніч з 13 на 14 грудня 2015 року, а ні з 14 на 15 грудня 2015 року, як вона вказувала в суді і міняти ОСОБА_1 14 грудня 2015 року вона не могла.

Свідок ОСОБА_6, опитана судом 19 серпня 2016 року, підтвердила, що працювала із ОСОБА_1 13 грудня 2015 року. Факт роботи ОСОБА_1 13 грудня 2015 року не оспорюється ніким. Проте, що ОСОБА_1 працювала і 14 грудня 2015 року вона не підтверджувала, хоча відповідно до графіку роботи, табелю обліку робочого часу і рапорту виконаних робіт вона працювала і 13 грудня і 14 грудня 2015 року.

Що стосується показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_1 працювала у ніч з 13 на 14 грудня 2015 року, то вони суперечать іншим письмовим доказам по справі, Порядку підтвердження трудового стажу і не могли бути покладені судом в основу рішення суду як встановлений факт роботи позивача 14 грудня 2015 року.

Аналіз приведених доказів дає суду право зробити висновок про те, що останнім днем роботи ОСОБА_1 є 13 грудня 2015 року, а ні 14 грудня 2015 року як встановив суд першої інстанції.

Як видно з виписки із медичної карти хворого, що на аркушах справи 24- 27, повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 17 грудня 2015 року (а.с.20), при зверненні у лікарню 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 також вказувала на те, що вона отримала травму у биту, впала на вулиці в яму, а ні під час повернення з роботи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції також виходив з того, що роботодавцем був порушений порядок звільнення позивача з роботи у звязку з не обговоренням питання про її переважне право залишатися на роботі, як працівника, що має більш тривалий час роботи, і не працевлаштував її на підприємстві.

Але і ці висновки суду суперечать матеріалам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Судом встановлено, що до скорочення штату працівників, тобто станом на 1 вересня 2015 року на підприємстві було 5 штатних посад телефоністів, серед яких була і ОСОБА_1

Після проведення скорочення, наказом від 9 грудня 2015 року № 223-к були звільнені з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України всі 5 штатні одиниці телефоністів. Звільнена у тому числі і ОСОБА_1

Враховуючи, що перевірка наявності або відсутності переважного права залишатися на роботі провадиться в межах тих же професій, спеціальностей, перевіряти наявність у позивача переваг залишитися на роботі не було підстав через відсутність працівників тієї ж професії.

Що стосується обовязку роботодавця вирішити питання про працевлаштування ОСОБА_1 у звязку з звільненням за скороченням штату, то відповідно до довідки підприємства вакантних посад на підприємстві на час звільнення позивача з роботи не було.

Тому адміністрація підприємства не мала можливості працевлаштувати позивача на тому ж підприємстві і мала підстави, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України для розірвання з ОСОБА_1 трудового договору.

Позивач не була членом профспілки і не сплачувала членські профспілкові внески. Це підтверджено довідкою підприємства, що надана суду апеляційної інстанції.

Встановивши вказані факти і докази, суд першої інстанції не мав підстав для висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства під час звільненні ОСОБА_1 з роботи. І тому не мав підстав для задоволення її позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, яку не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, суд не визначився, хто є належним відповідачем по справі у спорі про поновлення на роботі і скасування наказу через те, що не повно зясував обставини, які мають значення для справи. Зокрема, суд вважав, що належним відповідачем по справі є Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт».

Відповідно до статті 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд першої інстанції не витребував у відповідача його статутних документів і не зясував, хто є роботодавцем щодо позивача і чи є таке підприємство юридичною особою . Згідно виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в Єдиному реєстрі зареєстроване державне підприємство «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (а.с. 151). Відповідно до статуту вказаного підприємства воно є юридичною особою і відповідно до пункту 6.1 статуту має в своєму підпорядкуванні відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт». Відповідно до пункту 1, 2 Положення відокремлений підрозділ створений державним підприємством «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» не є юридичною особою і діє від імені Підприємства на підставі цього Положення в межах повноважень, наданих Підприємством (а.с.151, 140-150,190-201).

Отже, належним відповідачем по справі є юридична особа - державне підприємство «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» і саме це підприємство мало представляти і представляло в судовому засіданні інтереси відповідача. Відповідач, якого визначив суд першої інстанції, не існує в юридичній природі.

З приведеного видно, що під час розгляду справи суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства, що привело до неправильного вирішення справи.

Не встановлено підстав і для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання підприємства оплатити надані нею листки непрацездатності. Вказані вимоги ОСОБА_1 також не ґрунтуються на законі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 14 грудня 2015 року в побуті отримала невиробничу травму. Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2922 ОСОБА_1 вона знаходилася на стаціонарному лікуванні з 14.12.2015 року по 18.12.2015 року, де вказано місце роботи - шахта №2, телефоніст, діагноз - закритий уламчатий перелом лівої великоберцової кістки зі зміщенням.

Згідно листків непрацездатності №771546, 756383, 771943, 116485, 117084 ОСОБА_1 перебувала на лікуванні: з 14.12.2015 року по 17.12.2015 року; з 18.12.2015 року по 29.12.2015 року; з 30.12.2015 року по 04.01.2016 року; з 04.01.2016 року по 27.01.2016 року; з 28.01.2016 року по 29.02.2016 року; з 29.02.2016 року по 10.03.2016 року; з 10.03.2016 року по 22.04.2016 року відповідно. На час ухваленням судом першої інстанції рішення вона продовжувала лікування.

Звертаючись в суд з позовом про зобовязання підприємство оплатити вказані листи непрацездатності, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що таку травму вона отримала у останній день роботи на підприємстві.

Задовольняючи такі позовні вимоги, суд першої інстанції також виходив з того, що ОСОБА_1 отримала травму у останній день роботи, тому підприємство має сплатити позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Але висновок суду і доводи позивача про отримання травми у останній день роботи на підприємстві спростовані матеріалами справи і наданими сторонами доказами.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначаються Законом України від 23.09.1999, № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України від 23.09.1999, № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 20 вказаного Закону є одним з видів матеріального забезпечення та соціальних послуг, передбачених Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України від 23.09.1999, № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз приведених норм Закону свідчить про те, що позивачем взагалі визначений неналежний спосіб захисту порушеного права, неправильно визначений відповідач по справі. Суд же не застосувавши норми матеріального права, що мали бути застосовані, неправильно вирішив спір, неправильно вирішив питання щодо кола відповідачів по справі і не притягнув до участі у справі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на час отримання травми не працювала за трудовим договором, була звільнена з 13 грудня 2015 року, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення її позовних вимог щодо зобовязання підприємства сплатити їй будь яку суму у якості допомоги з тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справу, суд на порушення вимог статті 10 ЦПК України не впорався із своїми обовязками, не сприяв сторонам у всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не розяснив про необхідність надати суду певні докази, які містяться в офіційних довідках і інформації підприємства, що призвело до неповного зясування обставин, що мають значення для справи та неправильного вирішення справи. Саме з цих поважних причин відповідач не зміг надати суду першої інстанції докази на підтвердження своїх заперечень і вимушений був їх надати апеляційному суду. Враховуючи, що причина неподання таких доказів судом визнана поважною, вони були залучені до матеріалів справи під час перевірки рішення суду апеляційним судом.

Відповідно до статті 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового .

Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням норм матеріального права, уповноваженою особою, підстав для задоволення її позовних вимог про скасування наказу про звільнення, зобовязання провести виплати за листами непрацездатності не встановлено.

Відповідно до частини1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, її витрати на правову допомогу не підлягають компенсації.

Керуючись ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» задовольнити.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення .

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Обєднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, скасуванні наказу, зобовязання провести виплати за листами непрацездатності та стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: