Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 30 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року у розмірі 5 125 грн 95 коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 13 вересня 2006 року було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 44 400 грн, який зобов'язався повернути до 12 вересня 2011 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Вказував, що відповідач порушує вимоги ст. 1054 ЦК України, оскільки своєчасно не повертає кредит (чергову частину) та не сплачує проценти за договором. Станом на 21 жовтня 2014 рокузаборгованість за кредитним договором становила 12 715 грн 89 коп. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня2009 року з відповідачів на користь банку було стягнуто заборгованість, яка станом на 30 квітня 2009 року становила 8 019 грн 44 коп. Вказував, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 1 травня 2009 року по 21 жовтня 2014 року у розмірі 5 125 грн 95 коп., з яких 856 грн 82 коп. - заборгованість за кредитом; 1 385 грн 59 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 335 грн 58 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, 2 547 грн 96 коп. - заборгованість з пені за користування кредитом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30 липня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року у розмірі 5 125 грн 95 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином та у повному обсязі (ст. ст. 526, 527 ЦК України).

Проте повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 13 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 55 855 грн 20 коп. на купівлю автомобіля, на строк з 13 вересня 2006 року по 12 вересня 2011 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячні комісії за розрахунково-касове обслуговування в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

За умовами кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Відповідно до п.5.1 даний договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Узабезпечення виконання позичальником кредитного договору, 13 вересня 2006 року був укладений договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, відповідно до умов якого останній несе солідарну відповідальність з позичальником за невиконання вищезазначеного кредитного договору.

З довідки Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області вбачається, що 17 жовтня 2006 року ОСОБА_1 звертався до Ніжинського МРВ УМВС із заявою про незаконне заволодіння автомобілем ВАЗ-21112державний номерний знак НОМЕР_2. За даним фактом була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. 6 грудня 2006 року досудове слідство у кримінальній справі було зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 року). Згідно баз даних ІІПС «АРМОР» вказаний автомобіль перебуває в розшуку з 26 жовтня 2006 року по теперішній час.

Згідно листа ПАТ «УСК «Гарант-АВТО» від 6 квітня 2015 року зазначено, що 17 жовтня 2006 року відбулася подія з автомобілем ВАЗ-21112, державний номерний знак НОМЕР_2, договір страхування від 8 вересня 2006 року№ 19-3354962. Згідно розпоряджень вигодонабувача «Чернігівське РУ ПриватБанк» страхове відшкодування у розмірі 39 960 грн було перераховано на транзитний рахунок Чернігівського РУ ПриватБанк двома частинами: 12 320 грн від 27 березня 2007 року та 26 640 грн від 31 жовтня 2007 року.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня 2009 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» на погашення боргу 8 019 грн 44 коп. та на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення по 125 грн з кожного та на відшкодування витрат по сплаті держмита по 40 грн 50 коп. з кожного.

Постановою старшого державного виконавця відділу державного виконавчої служба Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 26 липня 2011 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 13 жовтня 2009 року № 2-1284 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

28 березня 2014 року банком на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надіслано рекомендовані листи -повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2006 року.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення, залишили вищевказані норми матеріального права поза увагою, не врахували, що 26 липня 2011 року було виконано судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2006 року, тобто підлягають стягненню штрафні санкції лише за період з 1 травня 2009 року по 26 липня 2011 року.

Таким чином суди дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості за період з 1 травня 2009 року по 21 жовтня 2014 року у розмірі 5 125 грн 95 коп.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, що кореспондується зі ст. 266 ЦК України.

Суди вищевказаного не врахували, не надали належної оцінки доводам ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, а також тому факту, що позивач звернувся до суду з позовом 26 січня 2015 року.

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 30 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко