Справа № 457/1005/15-ц
провадження №2/457/322/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Словіцькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»,

в с т а н о в и в:

ПАТ «Дельта банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» 24.03.2008 року було укладено Кредитний договір №1301/0308/88-031, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» зобовязався надати ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 21000 доларів США на строк з 24 березня 2008 року по 23 березня 2018 року, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені Договором. Згідно квитанції від 24.03.2008 року Позивач отримала кошти за вищевказаним кредитним договором у розмірі 21000 доларів США.

Для забезпечення виконання вище вказаного зобовязання між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір, посвідчений 24 березня 2008 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №442. Згідно даного іпотечного договору ОСОБА_2, ОСОБА_3 на забезпечення виконання основного зобовязання передали іпотеко держателю належне їм на праві власності майно двох кімнатну квартиру №43, яка знаходиться у будинку №19, по вул. П.Сагайдачного у м. Трускавець Львівської області.

Позивач зазначає, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Однак зобовязання не виконані, у звязку з чим, станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 196006,58 грн. А тому позивач вважає, що враховуючи невизнання та порушення прав іпотеко держателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателю.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» продало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» змінив ПАТ «Сведбанк», як кредитора у визначених зобовязаннях.

Представником відповідача подано до суду заперечення проти позовної заяви, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити.

Представник позивача в судове засідання не зявився, однак його представником подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечив, вважає позовні вимоги безпідставними.

Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» 24.03.2008 року було укладено Кредитний договір №1301/0308/88-031, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» зобовязався надати ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 21000 доларів США на строк з 24 березня 2008 року по 23 березня 2018 року, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені Договором. Згідно квитанції від 24.03.2008 року Позивач отримала кошти за вищевказаним кредитним договором у розмірі 21000 доларів США.

Для забезпечення виконання вище вказаного зобовязання між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір, посвідчений 24 березня 2008 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №442. Згідно даного іпотечного договору ОСОБА_2, ОСОБА_3 на забезпечення виконання основного зобовязання передали іпотеко держателю належне їм на праві власності майно двох кімнатну квартиру №43, яка знаходиться у будинку №19, по вул. П.Сагайдачного у м. Трускавець Львівської області.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» продало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» змінив ПАТ «Сведбанк», як кредитора у визначених зобовязаннях.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ПАТ «Дельта Банк» належить право вимоги за договором іпотеки.

ОСОБА_2 покладені за кредитним договором зобовязання порушені, зважаючи на що, станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 196006,58 грн

Відповідачем зазначена сума заборгованості, що виникла станом на 28 липня 2015 року, не оспорюється.

Відповідно до договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: шляхом прийняття іпотекодежателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання; шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини 1 статті 37 вищезазначеного Закону України іпотекодержатель може задовольняти забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки зазначений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки був передбачений застереженням по задоволенню вимог іпотекодержателя, укладеному між сторонами, то на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом.

Аналогічні висновки викладені в правових позиціях Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, від 11 грудня 2013 року та від 30 березня 2016 року по справам № 3-139гс11, № 6-124цс13 та № 6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання.

Договором іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки якщо в момент настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.

Таким чином, суд вважає, що позивач, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору, набув право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник допустив прострочку виконання зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту та процентами.

Проте, суд вважає, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру не є співмірним як з сумою простроченої заборгованості, так і з загальною сумою заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 28 липня 2015 року розмір загальної суми заборгованості становить 196006,58 грн.

Зібрані по справі докази свідчать про те, що ОСОБА_2 в період з 2008 року по 2015 рік зобовязання за кредитним договором виконувала, на час звернення до суду ним, не зважаючи на значне збільшення курсу долара США по відношенню до гривні.

Позивачем по справі надано Висновок субєкта оціночної діяльності від 30 серпня 2016 року, відповідно до якого вартість квартири № 43 становить 731840 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що за оцінкою вартості предмета іпотеки, який міститься в матеріалах справи, вартість квартири № 43 значно вище заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, суд вважає, що задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, яка по вартості значно перевищує суму боргу ОСОБА_2 за кредитним договором, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, спричинить порушення прав та законних інтересів відповідача, оскільки різниця між вартістю квартири та сумою заборгованості за кредитним договором поверненню на користь відповідачів не підлягає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру задоволенню не підлягають, оскільки вартість предмету іпотеки та сума заборгованості за кредитним договором не є співрозмірними. Даний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки порушує права іпотекодавця.

Крім того, суд також враховує, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визнається як відстрочення виконання зобовязання (п.2 ч.2 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, дане рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира № 43, загальною площею 49,9 кв.м., використовується як місце постійного житла іпотекодавців, іншої житлової площі вони не мають. Договір іпотеки було укладено з метою забезпечення кредитного договору в іноземній валюті.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 179, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1