Справа № 461/2144/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1097/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний ощадний банк України» за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що оригінал договору наданого банком не є належно оформленим, а виправлення внесені без застереження обох сторін «виправленому вірити» не можуть братися до уваги як беззаперечні. Звертає увагу, що при наявності екземпляра договору, завіреного банком із вказівкою валюти «гривня» очевидним є підробка - фальсифікація екземпляру договору поруки наданої банком. Також вказує, що позивачем не підписувалася заявка поручителя та для підтвердження цієї обставини нею заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в задоволенні якої районним судом було відмовлено. Окрім того зазначає, що про внесення виправлень в договір поруки позивач дізналася в квітні 2013р. із додатків доданих до позову про стягнення кредитної заборгованості від 30 квітня 2013р., а тому строки давності не пропущені.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року та постановити нове, яким позов задоволити.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 190-191), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. Судом встановлено, що 06 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1849/2, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 130 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 14 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 04 березня 2028 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання позичальника, що випливає з кредитного договору, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, згідно якого остання зобов'язалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором №1849/2 від 06.03.2008, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. (а.с. 6)

Районним судом встановлено, що 16.06.2009 між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Кредитного Договору №1849/2 від 06.03.2008 року, якою було змінено відсоткову ставку з 14% до 13%. 27.11.2009 між Банком та позичальником було укладено Додатковій договір №2 про зміну умов кредитного договору на підставі якого Банк відтерміновує щомісячне погашення основного боргу по кредиту за листопад, грудень 2009 та січень, лютий, березень, квітень 2010 в сумі 559,00 євро строком спати починаючі з 01 травня 2010 року рівними частинами. 21.07.2010 між Банком та позичальником було укладено Додатковій договір №3 про зміну умов кредитного договору на підставі якого Банк відтерміновує щомісячне погашення основного боргу по кредиту за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 в сумі 575,00 євро, починаючи з 01.01.2011 рівними частинами. Додатковим Договором № 4 від 20.06.2011 року було внесено зміни до договору № 1849/2 від 06.03.2008 р. та знижено відсоткову ставку з 13% річних до 12 %.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 553 передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язаня боржником.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору.

Відповідно до п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 України, саме на момент вчинення правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, з посиланням на належні докази, наявні підстави для визнання недійсним договору поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року встановлено, що 06 березня 2008 року, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання позичальником, що випливає з кредитного договору, між ОСОБА_3 як поручителем, Банком як кредитором, ОСОБА_5 як боржником, укладено договір поруки № 1849/2/1, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язалась перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором.

Вищенаведеним рішенням Апеляційного суду Львівської області стягнуто в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» із ОСОБА_5, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 1849/2 від 06.03.2008р. станом на 26.08.2014 в розмірі 130 401, 41 євро та 710, 14 грн. сплаченого судового збору з кожного (а.с. 30-32).

Дане рішення Апеляційного суду Львівської області залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.06.2015р.

Ухвалою Верховного Суду України від 18.09.2015р. відмовлено ОСОБА_3 у допуску до провадження Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 04.06.2015р.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.2 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Покликання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що нею не підписувалася заявка поручителя, спростовується матеріалами справи, оскільки згідно анкети від 06 березня 2008 року ОСОБА_3 висловила згоду надати поруку за кредитом, що надається АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 у розмірі 130 000 євро., що підтверджується її підписом. (а.с. 33)

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Встановивши у справі, яка переглядається, що додатковими договорами до кредитного договору не підвищено розмір процентів за користування кредитом, а навпаки, зменшено на 2% від первинної ставки, двічі від терміновано щомісячне погашення основного боргу по кредиту до 6 місяців, однак вказане не призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитом, відповідно це в сукупності не призвело до збільшення обсягу відповідальності самого поручителя, а тому районний суд правильно застосував норму частини першої статті 559 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-701цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 пропустила передбачений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності, оскільки укладення договору поруки мало місце 06.03.2008 року, однак з урахуванням п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», яким передбачено, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього та вважає, що судом першої інстанції правильно зроблено висновок щодо відмови в позові за недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська