У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_140, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_75, ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78, ОСОБА_79, ОСОБА_80, ОСОБА_81, ОСОБА_82, ОСОБА_83, ОСОБА_84, ОСОБА_85, ОСОБА_86, ОСОБА_87, ОСОБА_88, ОСОБА_89, ОСОБА_90, ОСОБА_91, ОСОБА_92, ОСОБА_93, ОСОБА_94, ОСОБА_95, ОСОБА_141, ОСОБА_97, ОСОБА_98, ОСОБА_99, ОСОБА_100, ОСОБА_101, ОСОБА_102, ОСОБА_103, ОСОБА_104, ОСОБА_105, ОСОБА_106, ОСОБА_107, ОСОБА_108, ОСОБА_109, ОСОБА_110, ОСОБА_111, ОСОБА_112, ОСОБА_113, ОСОБА_114, ОСОБА_115, ОСОБА_116, ОСОБА_117, ОСОБА_118, ОСОБА_119, ОСОБА_120, ОСОБА_121, ОСОБА_122, ОСОБА_123, ОСОБА_124, ОСОБА_125, ОСОБА_126, ОСОБА_127, ОСОБА_128, ОСОБА_129, ОСОБА_130, ОСОБА_131, ОСОБА_132, ОСОБА_133, ОСОБА_134, ОСОБА_135, ОСОБА_136, ОСОБА_137, ОСОБА_138, третя особа - державне підприємство «Житомирське лісове господарство», про визнання недійсними розпоряджень, державних актів, зобов'язання вчинити певні дії; за зустрічним позовом ОСОБА_142 до Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави на рішення Житомирського районного суду Житомирської області 27 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Житомирський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати недійсними розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 23 березня 2009 року № 359 «Про надання ОК «СТ «Любава» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», від 22 квітня 2009 року № 577 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», від 6 травня 2009 року № 617 «Про безоплатну передачу громадянам у власність земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні для ведення садівництва на території Ради», визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів та зобов'язати останніх повернути вказані земельні ділянки раді, а 1,9 га - лісовому господарству.

На обґрунтування позову посилався на те, що Житомирська районна державна адміністрація з порушенням вимог чинного законодавства прийняла вказані розпорядження, якими безпідставно змінила цільове призначення земельної ділянки площею 19,2 га, вартістю 621 792 грн, яка знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради, і передала її 136 відповідачам в оренду, а згодом - у власність. При цьому 1,9 га спірної земельної ділянки перебувають у користуванні ДП «Житомирське лісове господарство». Посилався на те, що земельна ділянка площею 19,2 га не є землею сільськогосподарського призначення, а згідно зі статистичною звітністю рахується як землі оборони, на яких зростає ліс, тому дана земля не придатна для ведення садівництва. Договори оренди, укладені 30 квітня 2009 року між райдержадміністрацією та 136 членами ОК «СТ «Любава», підлягали державній реєстрації органами ДЗК України, а не управлінням Держкомзему в районі, тому реєстрація оренди договорів є незаконною і не посвідчує право користування землею. Відповідно вказані земельні ділянки незаконно були передані у власність громадянам, що тягне визнання недійсними державних актів на право власності на землю.

У березні 2013 року ОСОБА_16 звернувся до суду із указаним вище зустрічним позовом до Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, у якому просив зобов'язати прокурора повернути управлінню Держземагентства у Житомирському районі вилучену земельну документацію на спірні ділянки, а також витребувати у позивача документ, яким він заборонив нотаріальній конторі вчиняти дії стосовно наведених ділянок.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що прокурор порушує його право власності на правомірно отриману земельну ділянку. Внаслідок незаконного вилучення прокуратурою технічної документації на спірні земельні ділянки, позивач позбавлений можливості здійснювати своє право власності на належну йому земельну ділянку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області 27 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року, в задоволенні позовів відмовлено.

У поданій касаційній скарзі заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері задовольнити, а провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_16 закрити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави відхилено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час прийняття розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 23 березня 2009 року № 359, земельна ділянка площею 19,2 га на території Новогуйвинської селищної ради перебувала в складі земель запасу Новогуйвинської селищної ради без визначеного (встановленого) цільового призначення та не була віднесена до будь-якої категорії земель, зокрема, спірна земельна ділянка не відносилася до земель лісового фонду, не належала державному підприємству «Житомирське лісове господарство», а також не вважалась непридатною для ведення садівництва. При цьому суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними вищевказаного розпорядження Житомирської районної державної адміністрації.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 21 лютого 2005 року № 109 припинено право Житомирської КЕЧ на користування земельною ділянкою № НОМЕР_1, площею 19,2 га на території ради, у зв'язку з добровільною відмовою від права на неї. Цю земельну ділянку віднесено до земель запасу ради для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 23 березня 2009 року № 359 ОК «СТ «Любава» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель запасу за межами населеного пункту площею 19,2 га з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради.

Розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 22 квітня 2009 року № 577 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) загальною площею 19,2 га, з метою передачі їх в оренду членам ОК «СТ «Любава» для ведення садівництва за рахунок земель запасу Новогуйвинської селищної ради та передано в оренду цю земельну ділянку на 1 рік 136 громадянам по 0,12 га кожному. Цим же розпорядженням доручено внести зміни в земельно-облікові документи та планово-картографічні матеріали, здійснити державну реєстрацію договорів оренди.

Розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 6 травня 2009 року № 617 відповідачам безоплатно передано у власність земельні ділянки, які перебували у їх користуванні, для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради.

На підставі цього розпорядження відповідачі отримали земельні ділянки у власність, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст. 19 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Отже, земельні ділянки, які перебувають у запасі, мають бути віднесені до певної категорії земель за їх цільовим призначенням, у тому числі земель сільськогосподарського та лісогосподарського призначення.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Крім того, згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству від 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції регламентує процедуру їх виготовлення.

Таким чином, вирішуючи питання про віднесення землі до категорії земель лісогосподарського призначення, суду слід враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, а висновок про належність певної земельної ділянки до зазначеної категорії земель можливий за наявності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Судам слід установити фактичні обставини справи на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

Крім того, установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування, передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону.

Дійшовши висновку, що вимога про належність частини спірної земельної ділянки 1,9 га до лісового фонду є припущенням, оскільки доведення цього потребує спеціальних знань, у тому числі через проведення судової експертизи, суд не звернув уваги на положення п. 5 розділу VII «Прикінцеві положення» ЛК України про належність земельних ділянок до земель лісового фонду на підставі планово-картографічних матеріалів та інших доказів, наявних у матеріалах справи та передбачених нормами процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області 27 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик