Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука В.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», Одеська міська рада, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та виділ у натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння, за касаційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_22 - на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2016 року та

ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив зобов'язати ОСОБА_19, ОСОБА_19 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває в їхньому користуванні, і на якій розташована належна їм на праві власності частина домоволодіння по АДРЕСА_1; встановити паркан на відстані 3,5 м від забору, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_13 та ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_21 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні і на якій розташована належна їй на праві власності частина домоволодіння за зазначеною адресою; зобов'язати ЖБК «Трудовий зв'язок» за власні кошти здійснити перенесення існуючої опори лінії електричної мережі, що розташована у міжквартальному проїзді біля паркану ОСОБА_19, ОСОБА_19 на відстань 3,5 м від паркану, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_13 та ОСОБА_5

Крім того, просив визнати за ним право власності на самостійний об'єкт нерухомості - домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв. м, по АДРЕСА_1, житлового будинку літ. «В-ІІ», загальною площею 69,7 кв. м; та гаражу, літ. «В-ІІІ», загальною площею 19, 2 кв. м, що розташований на земельній ділянці, площею 370,12 кв. м за цією ж адресою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 2007 року на праві спільної часткової власності він є власником 60/1000 частини домоволодіння у жилому будинку літ. «В», жилого будинку літ «В», загальною площею 69,7 кв. м, жилою площею 45,6 кв. м, гаражу літ. «L».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самостійний об'єкт нерухомості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на самостійний об'єкт нерухомості, а саме: домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. «В»; житлового будинку літ. «В-ІІ»; гаража літ. «В-ІІІ», що

розташовано на земельній ділянці площею 370,12 кв.м по АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та в здійсненні права на приватизацію земельної ділянки, виділ в натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння (у частині про виділ у натурі у самостійне домоволодіння 60/1000 частин домоволодіння по АДРЕСА_1).

У касаційних скаргах представник ОСОБА_3 - ОСОБА_22 - просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нові рішення, якими задовольнити його позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено, що з боку відповідачів чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а правові підстави для виділення в натурі належної йому частки в домоволодінні відсутні.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов провизнання за позивачем права власності на самостійний об'єкт нерухомості, апеляційний суд, врахувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 жовтня 2010 року № 088/2010,виходив із того, що належні позивачу 60/1000 частки домоволодіння можливо виділити в натурі, у зв'язку з цим дійшов висновку про визнання за ним право власності на самостійний об'єкт нерухомості.

Проте погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 квітня 2006 року № 438, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належать 60/1000 частини домоволодіння у жилому будинку літ. «В», жилого будинку літ «В''», з загальною площею 69,7 кв. м, жилою площею 45, 6 кв. м, гаражу літ. «L», відображених у технічному паспорті від 17 серпня 2006 року.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, складеним судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скібінського С.С.» від 27 жовтня 2010 року № 088/2010, 60/1000 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в ЖБК «Трудовий зв'язок», що складаються з житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв. м, житлового будинку літ. «В-ІІ», загальною площею 69,7 кв. м, гаража літ. «В-ІІІ» можливо виділити в натурі.

Крім того, відповідно до цього експертного висновку, встановити кордони земельних ділянок, що знаходяться у користуванні ОСОБА_19, ОСОБА_19, ОСОБА_21, які є співвласниками ЖБК «Трудовий зв'язок» по АДРЕСА_1, для організації проїзду шириною 3,5 м до домоволодіння ОСОБА_3 без порушення порядку землекористування, який склався у ЖБК, а також встановити інші варіанти організації проїзду технічно неможливо.

Згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2011 року за № 50/2011, проведення робіт з переносу існуючої електричної мережі на території ЖБК «Трудовий зв'язок» по АДРЕСА_1, неможливо без узгодження з ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго». У разі проведення цих будівельно-ремонтних робіт такий проїзд буде вважатися проїздом до земельної ділянки, але не нормативним і не тупиковим.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 про виділ в натурі домоволодіння, суд апеляційної інстанції керувався ст. ст. 369, 370 ЦК України та висновком експерта, згідно з якими можна виділити в натурі майно, що є у спільній сумісній власності.

При цьому не було враховане те, що домоволодіння позивача перебуває у спільній частковій власності, правовий режим якої врегульовано ст. 364 ЦК України.

Згідно з положенням ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до інших учасників спільної часткової власності для виділення своєї частки в натурі у спосіб, визначений ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За таких обставин, виділ в судовому порядку частки позивача шляхом визнання права власності суперечить ст. 328 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і перенесення паркану, поза увагою судів залишилось наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про відведення земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти, що було дозволено побудувати ЖБК «Трудовий зв'язок» згідно з договором про право забудови 1937 року, надання або реєстрація правового статусу цієї земельної ділянки, які передбачалися на той час, не здійснювалося, а отже визначити порядок користування земельною ділянкою, як позивача, так і відповідачів, не узгоджується з нормами ЗК України.

Крім того, право вимоги щодо переміщення меж (відновлення права користування згідно меж земельної ділянки) у відповідності до положень ст. ст. 106, 107 ЗК України належить власнику земельної ділянки.

Згідно зі ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Статтею 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що зазначені межі у відповідності до норм земельного законодавства також не встановлювались.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув, у зв'язку із чим рішення та ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_22 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська