АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого-судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поліщук ВікторіяВолодимирівна про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/14121/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

у листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 28 вересня 2015 року, зареєстрованого за номером 2070, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про продаж квартири АДРЕСА_1, застосування наслідків недійсності вказаного договору (правочину) шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру та скасування реєстраційного запису про право власності ОСОБА_3 №11365963 від 28 вересня 2015 року, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 з визнанням за ОСОБА_1 права власності на цю частину та стягнення судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що з вересня 2007 року проживав із ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, шлюб був зареєстрований 19 листопада 2011р. 19 січня 2007 року відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за вказаною у договорі формальною ціною 86000 доларів США та за фактичною ціною 78 000 доларів США. Для придбання квартири ОСОБА_2 уклала кредитний договір, за яким отримала 60 000 доларів США, що станом на 19 січня 2007 року за офіційним курсом НБУ (5,05) складало суму 303 000 гривень.

Позивач стверджував, що на початок їх спільного проживання відповідачем було сплачено 3 915 доларів США, а загальний борг по кредиту 56 085 доларів США ними сплачувався під час спільного проживання, як за рахунок здачі квартири у оренду, так і за рахунок позичених грошових коштів у його брата у сумі 22 000 доларів США та його батьків

- 2 -

у сумі 13 000 доларів США, у зв'язку із чим 16 серпня 2012р. кредит був повністю погашеним.

Також позивач зазначав, що після повного погашення кредиту, за період подальшого проживання у шлюбі до 20 листопада 2013 року сумісно було повернуто позичені кошти у розмірі 24 000 доларів США і на даний момент ще залишився борг 6 900 доларів США його батькам.

З лютого 2014 року відповідач почала проживати окремо, а наприкінці жовтня він дізнався, що відповідач без його згоди 28 вересня 2015 року продала спірну квартиру невідомій особі ОСОБА_3

Позивач вважав, що продаж квартири було здійснено формально, так як відповідач продовжує в ній проживати, квартира продана без його згоди, чим порушені вимоги ст. 65 СК України, а тому договір купівлі-продажу є недійсним.

Рішенням суду від 28 вересня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач посилається на неврахування судом тієї обставини, що кредитна заборгованість погашалася за час спільного проживання з відповідачем, що за час спільного проживання сторін квартира значно збільшилася у своїй вартості, оскільки, крім тіла кредиту, були сплачені відсотки за користування кредитом, тому спірна квартира є спільним майном подружжям і підлягає поділу між ними.

Також позивач посилається на неврахування судом положень ст. 65 СК України, так як спірна квартира була продана відповідачем без його згоди.

Крім того, позивач вважає, що судом були порушені норми процесуального права, так як суд безпідставно відмовив у призначенні експертиз та прийняв, як належні докази, недійсні розписки, надані відповідачем у підтвердження отримання грошових коштів у борг.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.28 т.2), у судове засідання не з'явилася, клопотання про перенесення судового розгляду не подала, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 19 січня 2007р., ОСОБА_8 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 434 3000грн., що еквівалентно 86 000 доларам США. Договір зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 19 січня 2007р.

19 січня 2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_8 отримала кредит у сумі 60 000 доларів США строком до 19 січня 2028р.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 січня 2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 19 листопада 2011р. і остання змінила прізвище на ОСОБА_1.

- 3 -

Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» від 21 серпня 2012р. зобов'язання ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту від 19 січня 2007р. виконані у повному обсязі.

28 вересня 2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2, так як придбана нею до шлюбу з позивачем та особисті кошти.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом частини 1 цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За нормами статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Отже, нормами матеріального права передбачено, що спільним сумісним є майно, яке набуте за час спільного проживання, за спільні грошові кошти або у результаті спільної праці.

Враховуючи викладені норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_2 до шлюбу, а відтак є її особистою власністю.

Доводи позивача про те, що відповідач не мала можливості розпоряджатися спірною квартирою, так як остання перебувала у іпотеці до виконання зобов'язань за кредитним договором, не спростовує факту набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру до реєстрації шлюбу з позивачем та до початку спільного з ним проживання.

Та обставина, що позивач надавав відповідачу ОСОБА_2 допомогу у погашенні кредитної заборгованості за час спільного проживання не може бути підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, так як це суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Посилання позивача на те, що спірна квартира значно збільшилася у своїй вартості за рахунок сплати процентів за користування кредитом, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу

- 4 -

істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом вказаної норми для визнання особистого майна дружини або чоловіка об'єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно, щоб саме вартість цього майна істотно збільшилася за час спільного проживання подружжя.

Позивачем суду першої інстанції не було надано доказів вартості спірної квартири на час вирішення даного спору, а відтак відсутні підстави вважати, що вартість квартири значно збільшилася за час спільного проживання.

При цьому, сплата процентів за користування кредитними коштами не збільшує вартість спірної квартири, а є оплатою за користування грошовими коштами банку.

Твердження позивача про те, що відповідач здійснила розпорядження спільним майном без його згоди, чим були порушені ст. 65 СК України, колегія суддів вважає безпідставним.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Отже, згода другого подружжя на розпорядження майном необхідна тільки у випадках розпорядження спільним майном.

Під час судового розгляду було встановлено, що спірна квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на права особистої власності, тому для вчинення договору купівлі-продажу не потребувалося згоди позивача.

Крім того, у справі 6-727цс16 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таких доказів під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем надано не було.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, який укладено 28 вересня 2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що для погашення кредитної заборгованості позивач брав грошові кошти у борг у своїх родичів, не можуть бути підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, а правовідносини, які виникли з договорів позики, не регулюються нормами сімейного права.

Твердження позивача у апеляційній скарзі про те, що суд повинен був взяти до уваги надані ним докази у підтвердження отримання позики від своїх родичів при вирішенні даного спору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до положень

- 5 -

статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Проте, позивачем доказів укладення договорів позики у письмовій формі не надано.

Посилання позивача на те, що надані відповідачем ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів у борг є неналежними доказами, так як відповідачем не надано суду оригіналів розписок, він не надавав згоди на укладення дружиною таких договорів, а суд не провів експертного дослідження дійсності цих розписок, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки договори позики, укладені відповідачем ОСОБА_2, не були предметом даного спору.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: