Провадження №2-о/748/121/16
Єдиний унікальний №748/2747/16-ц
У х в а л а

про залишення позовної заяви без руху

16 грудня 2016 рокум. Чернігів

Суддя Чернігівського районного суду Чернігівської області Меженнікова С.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з заявою в порядку окремого провадження, просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18.01.2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Таким чином, для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст. 256 ЦПК України, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р.

Проте, заявником, в порушення п.1 ч.1 ст.258 ЦПК України, не зазначено, з якою метою він просить встановити факт проживання його на території України по теперішній час.

До того ж, в порушення ч.2 ст.258 ЦПК України, до заяви не додано докази на підтвердження звернення заявника до Чернігівського районного сектору Державної міграційної служби України, а також на підтвердження відмови Чернігівського районного сектору Державної міграційної служби України у оформленні належності до громадянства України.

Крім того, доданий до заяви фіскальний чек ПН 55 від 13.12.2016 року, як доказ сплати судового збору за подачу ОСОБА_1 вказаної вище заяви не відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв'язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення.

Зазначені вимоги, доданий до заяви документ на підтвердження сплати судового збору не містить, а отже не може бути належним доказом сплати судового збору.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судовий збір", платником судового збору є громадянин України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Частина 1 статті 3 цього ж Закону вказує, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв"язку з її розглядом та вирішенням.

Таким чином, судовий збір за подання до суду позовної заяви (заяви) повинен бути сплачений особою, яка звертається до суду, в даному випадку, заявником ОСОБА_1.

Проте, платником платежу вказано ОСОБА_2, а не ОСОБА_1

За таких підстав вважати, що судовий збір сплачений заявником в установленому порядку саме за подання його заяви по цій цивільній справі, у суду немає.

Крім того, підпис ОСОБА_1 в заяві про встановлення факту та його підпис, виконаний в довіреності, візуально відрізняються один від одного, а це, в свою чергу, дає підстави вважати, що підпис виконано іншою особою.

За таких обставин, керуючись ст. 121 ЦПК України вважаю, що заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, слід залишити без руху, надавши йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст. 121 ЦПК України суддя ,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України залишити без руху, надавши йому строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання ухвали.

В разі невиконання ухвали суду заява буде вважатись неподаною і повернута заявнику.

Ухвала суду в частині сплати судового збору може бути оскаржена до апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : С.П. Меженнікова