КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/5055/15-ц
Провадження № 2/488/656/16 р.
31.05.2016 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
при секретарі Бучневій К.О.,
за участю позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кальдас" про стягнення компенсації за порушення трудового законодавства, незаконних утримань із заробітної плати та моральної шкоди, -
В грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом до відповідача ТОВ «Кальдас», в обґрунтування якого вказав, що в травні 2015 року він розмістив своє резюме про пошук роботи в мережі Интернет, після чого його запросив на співбесіду представник відповідача. В подальшому між позивачем та відповідачем був підписаний протокол про наміри № 2-М від 25.06.2015 р., щодо працевлаштування позивача на посаді майстра, на Балтійському заводі у м. Клайпеда (Литва), вахтовим методом, строком на 6 місяців. При цьому представник відповідача запевнив позивача, що усі витрати щодо оформлення дозволу на роботу, страхування, та проїзду до місця роботи, відповідач бере на себе.
07.10.2015 року позивач відбув на роботу у м. Клайпеда для виконання роботи, що була визначена сторонами за договором. Однак з невідомих причин, 30.10.2015 року позивач був відкликаний з роботи, та переведений до м. Миколаєва, та зі зміною розміру заробітної плати.
Позивач зазначає, що він добросовісно виконував покладені на нього обов'язки, але 30.11.2015 року без будь-яких підстав та попередження, відповідач звільнив його з роботи. При цьому з його заробітної плати незаконно утримали витрати на проїзди, пов'язані з оформленням дозволу на роботу та на проїзд до м. Клайпеди, на загальну суму 290 євро.
Позивач вважає своє звільнення незаконним, а також не погоджується із утриманням з нього вищевказаних коштів, та просить у своєму позові:
- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за порушення трудового законодавства, відповідно до ст. ст. 38,39,44 КЗпП України, у розмірі, що передбачений колективним договором, але не менше тримісячного заробітку, у сумі 44 323 грн.;
- стягнути з відповідача на його користь кошти, які були незаконно утримані із його заробітної плати у розмірі 7 250 грн., що є еквівалентом 290 євро;
- стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.
В судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. причини його неявки суду невідомі.
Зі згоди позивача суд постановляє заочне рішення, у порядку визначеному ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 3 ст. 10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Із матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача № 65-к від 07.10.2015 року позивач був прийнятий на роботу виробничим майстром по строковому трудовому договору, з 07.10.2015 року. Наказом № 87-к від 30.11.2015 року позивач був звільнений з роботи за п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Дане підтверджується копією трудової книжки позивача, яка наявна у матеріалах даної справи (а.с. 5).
Своє звільнення та формулювання підстав звільнення позивач не оспорював.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України, - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач порушив умови трудового договору, зокрема, щодо зобов'язань роботодавця оплачувати витрати працівника, які пов'язані із проїздом до місця роботи, оформлення дозвільних документів, страхування тощо. При цьому як на доказ такого порушення, позивач посилався на укладений між сторонами трудовий договір (а.с. 9).
Однак суд не може вважати належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, наданий відповідачем документ, через те, що він викладений іноземною мовою, і належним чином засвідчений його переклад у матеріалах справи відсутній.
У судовому засіданні суд звертав увагу позивача на ці обставини, та роз'яснював позивачеві його обов'язок щодо доказування, що визначений ст. 10 ЦПК України, а також його права та обов'язки, що визначені ст.ст. 27,31 ЦПК України. Але позивач вказаних недоліків не усунув, наполягаючи на розгляді справи на наявних у справі доказів.
Суд також не приймає до уваги наданий позивачем протокол про наміри № 2-м від 25.06.2015 р. (а.с. 6-7), через те, що він не завірений печаткою відповідної юридичної особи, а також через те, що його стороною є інша особа, а не відповідач по даній справі.
За таких обставин, суд позбавлений можливості з'ясувати характер трудових відносин між сторонами по даній справі, строк укладеного між ними трудового договору, а також права та обов'язки сторін за цим договором.
Що ж до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, то суд вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Із аналізу вищевказаної норми, вбачається, що вихідна допомога виплачується працівникам у випадках припинення трудового договору з підстав, що прямо визначених у вказаній статті, відтак при звільненні за п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, виплата такої вихідної допомоги не передбачена.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача незаконно утриманих з його заробітної плати коштів, суд також знаходить необґрунтованими через те, що у матеріалах справи відсутня довідка про його заробітну плату та проведені відповідні утримання. Самі по собі розрахунки, зроблені позивачем в односторонньому порядку, суд вважає такими, що не можуть доводити таких вимог.
Позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач також не обґрунтував, не вказав у чому вона виявилась, та розміру спричиненої йому шкоди, та не надав відповідних доказів спричинення йому моральної шкоди відповідачем.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів своїх позовних вимог, чим не виконав свого обов'язку щодо доказування, який визначений ч.3 ст. 10 ЦПК України, а тому суд відмовляє у задоволенні його позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 3-4, 7, 10-11, 214-215 ЦПК України, суд
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Суддя Л. І. Селіщева