суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ситнік О.М., Ступак О.В.
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частину майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року.
За наслідками розгляду зазначеної справи колегією суддів постановлено ухвалу, якою задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4, скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції згідно з ч. ч. 2,3 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з неповним з'ясуванням судами фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами під час розгляду справи не враховано, що приватизована одноособово позивачем квартира отримана ним на сім'ю, у зв'язку із чим не з'ясовано походження отриманих від її реалізації грошових коштів, які у подальшому позивач використав для придбання спірної квартири.
Із зазначеним висновком колегії суддів не погоджуємося з огляду на таке.
За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами встановлено, що сторони у справі у період із 02 червня 2001 року до 12 березня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей.

У період шлюбу ОСОБА_3 одноособово приватизував квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із чим отримав свідоцтво про право власності на житло.

21 вересня 2007 року квартира АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 квітня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, була продана власником за 70 590 грн на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2007 року.

03 жовтня 2007 року у період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовичем М.В. за № 4690, вартістю 30 746 грн.

Установлено, що квартира АДРЕСА_2 придбана за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) житло, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 24 цієї постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Установлено, що розпорядження органу приватизації від 18 квітня 2007 року та свідоцтво про право власності на житло, видане 18 квітня 2007 року ОСОБА_3 Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися, як і не визнавалися недійсними чи нікчемними договори купівлі-продажу від 21 вересня та від 03 жовтня 2007 року, тобто є чинними.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_3, а не спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку, що хоча спірна квартира АДРЕСА_2 і придбана в шлюбі, проте за кошти, які належали позивачу особисто, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, а не придбана в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя, враховуючи відсутність доказів про внесення коштів, одержаних від продажу приватизованої квартири, до сімейного бюджету сторін.

Суд обґрунтовано вважав, що нотаріально посвідчена згода ОСОБА_4 на купівлю ОСОБА_3 спірної квартири не є належним доказом на підтвердження належності спірної квартири до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд належно оцінив ту обставину, що ОСОБА_4 не виявила бажання на приватизацію квартири АДРЕСА_1, за нею зберігалося право користування займаним житлом, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку, що придбання іншого житла з урахуванням інтересів членів сім'ї не суперечить вимогам ст. 59 СК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги щодо укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім'ї та виникнення у зв'язку з цим права спільної сумісної власності подружжя, зазначивши, що ці доводи ґрунтуються на припущеннях, належними та допустимими доказами не підтверджені та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, висновок колегії суддів про невстановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, є помилковим.

Враховуючи викладене, вважали, що оскаржувані у справі судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України вони підлягали залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Судді: О.М. Ситнік

О.В.Ступак