АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7744/16 Справа № 403/1234/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, неповнолітньої ОСОБА_6, законний представник ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, законний представник ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з липня 1996 року по вересень 2011 року проживала з ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання, а саме 15 травня 1998 року, вони уклали договір пайового будівництва квартири АДРЕСА_1 та придбали два паркувальні місця № 27, № 29 за цією ж адресою. Крім того, за договором купівлі-продажу від 26 травня 1998 року придбали будинок № 110 по вул.Дачній у с.Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області. 16 вересня 2011 року ОСОБА_9 помер. Оскільки відповідачі як спадкоємці ОСОБА_9 не визнають її право власності на частину нерухомості, просила встановити факт її проживання з ОСОБА_9 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 1996 року по вересень 2011 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, паркувальне місце № 27 за цією ж адресою та на 1/2 частину домоволодіння № 110 по вул. Дачній у с.Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області як на майно, що придбане внаслідок спільної праці.

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у період з 1994 року по 1999 рік спільно проживала з ОСОБА_9 у м. Електросталь Московської області Російської Федерації. Оскільки ОСОБА_9 мав бізнес у м.Дніпропетровську, вони придбали квартиру АДРЕСА_2 і два паркувальні місця у вказаному будинку, а також домоволодіння № 110 по вул.Дачній у с.Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області. З огляду на зазначене, просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_9 однією сім`єю з 20 листопада 1996 року по 31 грудня 2000 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, паркувальне місце № 27 за тією ж адресою і 1/2 частину домоволодіння № 110 по вул.Дачній у с.Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з липня 1996 року по 16 вересня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 16 вересня 2011 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на паркувальне місце № 27 по вул. Комсомольській, 25 у м. Дніпропетровську і на 1/2 частину домоволодіння № 110 по вул. Дачній у с.Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_10, ОСОБА_11, неповнолітньої ОСОБА_6, законний представник ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 3012 грн.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_11 просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні її позовниї вимог, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування правових підстав задоволення позову ОСОБА_4 та скасуванню в частині стягнення судових витрат з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_9 познайомилися влітку 1996 року та стали мешкати разом в квартирі по вулиці Бородинська у м. Дніпропетровську.

04 вересня 1996 року ОСОБА_9 розірвав шлюб з ОСОБА_12 (т.1 а.с.203).

Наприкінці 1997 початку 1998 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 разом відпочивали за кордоном та зупинялися у батьків ОСОБА_13 у м. Електросталь за адресою: вул. Пушкіна, б. 36, кв.12. ОСОБА_9 представив ОСОБА_4 батькам як свою дружину.

У березні 1998 року, після того як ОСОБА_4 дізналась, що вагітна, з метою економії грошових коштів для придбання сумісної квартири, переїхала разом з ОСОБА_9 жити до її матері - ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_4, де мешкали разом до 2000 року.

З 21 квітня 1998 року ОСОБА_9 працював на посаді генерального директора Українсько-Російського ТОВ «Інкомтех» в м. Дніпропетровську (т.1 а.с.101, 105-106).

15 травня 1998 року ОСОБА_9 уклав договір № 13-К-П пайового будівництва квартири №13 в житловому комплексі «Первозванівський», за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, № 25 (т.1 а.с.14-18).

26 травня 1998 року ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу домоволодіння №110 по вулиці Дачна в с. Орловщина Новомосковського району Дніпропетровської області.

ОСОБА_4, яка допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що на час укладання договору на пайове будівництво квартири був укладений і договір на пайове будівництво паркувального місця № 29, (т.1 а.с. 23-24,108). Одночасно ОСОБА_4 пояснила, що на перший внесок за квартиру у них були гроші, а потім вона позичала 20 000 доларів США у ОСОБА_15 та 30 000 доларів США у бабусі та дідуся, які у 1997 році переїхали на Україну з Казахстану.

Вказані факти підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, розписками (т.1 а.с.137-138) та квитанціями про здійснення операції обміну валют (т.1 а.с.122-123).

12 листопада 2003 року ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу паркувального місця № 27 в житловому комплексі «Первозванівський», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, № 25.

Між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 існували близькі стосунки, які притаманні подружжю, у них є двоє спільних дітей.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в судовому засіданні встановлений факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_9, з липня 1996 року по день смерті ОСОБА_9 - 16 вересня 2011 року, тому спірне майно, яке придбане в період спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_4, є їх спільною сумісною власністю, на яке позивач ОСОБА_4 має право власності на 1/2 частину квартири, домоволодіння та на паркувальне місце № 27.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу.

Разом з тим колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_4, так як суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин, які виникли між сторонами, норми Сімейного кодексу України, зокрема ст. ст. 70, 74 СК України, оскільки у відповідності до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року N 697-XII «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та діти, батьком яких ОСОБА_9, з 18 травня 2000 року проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто в квартирі, яка придбана в період проживання позивача та ОСОБА_9, однією сім'єю без реєстрації шлюбу (т. 1 а.с. 100).

Згідно трудової книжки, позивач працювала у період з 01.06.1997 року по 10.03.1999 року на посаді начальника відділу збуту ЗАТ Спільне україно-російське підприємство «Комтехукрснаб» (т.1 а.с. 22).

Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 15.05.1998 року зареєстровано Українсько-Російське товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомтех», засновниками якого є позивач та ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 20-37).

Генеральним директором зазначеного товариства призначено з 21.04.1998 року ОСОБА_9, який працював в товаристві до смерті (т. 1 а.с. 101, 105-106).

З 11 березня 1999 року позивач займала посаду начальника відділу збуту на Українсько-Російське товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомтех» (т. 1 а.с. 22, 102).

Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків, ОСОБА_4 у період з 01.01.1998 року по 31.03.2011 року отримувала дохід від її трудової діяльності (т. 3 а.с. 102-105).

Відповідно до платіжних відомостей на видачу заробітної плати Українсько-Російське товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомтех» як ОСОБА_9 так і ОСОБА_4 отримували щомісяця заробітну плату за період лютий-листопад 1999 року, квітень-грудень 2000 року, січень-грудень 2001 року, січень-листопад 2002 року (т. 3 а.с. 106-147).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 позичала кошти у ОСОБА_15 та у бабусі і дідуся, що підтверджується квитанціями про здійснення позивачем операції обміну валют (т.1 а.с.122-123, 137-138).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135ц13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці позивача та ОСОБА_9 як сім'ї, тому є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_4, розмір часток в якому є рівним відповідно до вимог ст. 112 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не визначили між собою частки у праві власності на зазначене майно.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Отже, внаслідок спільних трудових зусиль, позивач та ОСОБА_9, в період спільного проживання, з 1997 року одержали спільні та особисті доходи, які ними були об'єднані в майбутньому для набуття спірного майна, утримання спільних дітей, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, тому в даному випадку підлягають застосуванню положення ст.17 Закону України «Про власність».

До таких висновків також прийшов в ухвалі від 24.12.2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т. 3 а.с. 77-79).

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідачі повинні були довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ними обставини.

Проте, будь які докази, які б спростовували висновки суду щодо придбання позивачем та ОСОБА_9 спірного майна внаслідок їх спільної праці, як сім'ї, та яке є їхньою спільною сумісною власністю, суду не надані.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції положень СК України, є обґрунтованими, тому апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність змінити рішення суду в частині обґрунтування правових підстав задоволення позову ОСОБА_4, та застосувати зазначені норми Закону, які регулюють правовідносини, що виникли на час придбання спірного майна позивачем та ОСОБА_9

Посилання апелянтів на те, що справа розглянута з порушенням правил виключної підсудності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки основна частина спірного майна, а саме: квартира АДРЕСА_5, паркувальне місце № 27 будинку № 25 по вулиці Комсомольська та паркувальне місце № 29 за тією ж адресою, тому суд першої інстанції відкрив провадження у справі відповідно до вимог ст. 114 ЦПК України.

Доводи апелянтів, що встановлення факту проживання однією сімєю не створює правових наслідків для ОСОБА_4, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135ц13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, зокрема якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, щодо походження коштів на майно, на яке визнано право власності, щодо невстановлення судом, що грошові кошти було отримано і витрачено в інтересах сімї чи спільних інтересів ОСОБА_4 та ОСОБА_9, щодо невизнання судом спірного майна спільною сумісною власністю, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм права. Крім того, вищевказані обставини справи також встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року у даній справі, яке набрало чинності та відсутні дані про його скасування.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання апелянтів та те, що договори да документи, на підставі яких ОСОБА_5 набував у власність майно судом не витребовувались і не досліджувались. Факт їх державної реєстрації і, відповідно, виникнення права власності у ОСОБА_9 не підтверджено. Обставини за яких вони укладались судом не перевірено не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сторонами не оспорюється факт наявності права власності ОСОБА_9 на спірне майно.

Решта доводів апеляційної скарги щодо невивчення можливості реального поділу майна, невстановлення власника/користувача земельної ділянки за адресою: с. Орловщина, вул. Дачна, 110 та її правового режиму також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не були предметом розгляду суду першої інстанці.

Колегія суддів погоджується з доводами, приведеними в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не вірно розподілено судові витрати, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, а оскільки судові витрати у справі розподілені рішенням апеляційного суду Дніпропетровського суду від 17 вересня 2016 року у даній справі, яке набрало законної сили, тому в межах заявленої апеляційної скарги повторному стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року змінити в частині обґрунтування правових підстав задоволення позову ОСОБА_4.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року в частині солідарного стягнення судових витрат скасувати.

В решті рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С. Городнича

ОСОБА_17