Справа № 463/6329/15 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/5061/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта(відповідача) ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Коцьомика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :
У грудні 2015р. Окремий відділ технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) в якому просив: виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з їхніми неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачі проживають у спірному житлі без законних на це підстав. Вселилися в квартиру самовільно, отримавши ключі від попередніх мешканців. В добровільному порядку звільнити житлове приміщення відмовились. Гуртожиток по АДРЕСА_2 переданий на баланс Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом ДПС України (військова частина НОМЕР_1 ) ще в 2003 році. Вказаний гуртожиток є гуртожитком сімейного типу. Факт самовільного зайняття сім`єю ОСОБА_4 квартири в гуртожинку було виявлено ще в квітні 2013 року, потім в 2015 році при проведенні перевірки. Раніше спірну квартиру АДРЕСА_3 займала сім`я гр. ОСОБА_5 , який був працівником військової прокуратури, та в свою чергу передав ключі відповідачу. Відповідач ОСОБА_1 ніколи не був працівником ДПС України, а тому піддягає до виселення з усіма проживаючими з ним, особами, оскільки єдиною підставою для вселення в житловий будинок є виданий у встановленому законом порядку ордер.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року позов Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи: Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про виселення - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з усіма проживаючими з ними особами з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житла.

Рішення суду оскаржив відповідач - ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неналежним чином оцінив наявні у справі докази, а також безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого клопотання про витребування документу, який слугував підставою для вселення у житлове приміщення. Звертає увагу суду, що рішення про вселення у житлове приміщення приймалось керівниками адміністрацій двох державних установ, які діяли у відповідності до ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 46-1, 49 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 118, 119, 121, 127, 128 ЖК України та п.п. 1, 2, 6, 7,12,14,15 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2006 року № 1081. Висновок суду про те, що спірне житло зайнято самоправно є безпідставним та невмотивованим. Зазначає, що ні в тексті позовної заяви, ні у додатках до неї відсутні будь-які докази того, що зайнято житлове приміщення самоправно. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент звернення до суду в грудні 2015 року пройшли строки позовної давності, а також те, що в квартирі проживають малолітні діти. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року скасувати та ухвали нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , який одночасно здійснював представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 на підтримання вимог апеляційної скарги, представника позивача Дюка З.М. та представника третьої особи Коцьомика М.О. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що сім`я ОСОБА_4 є тимчасовими мешканцями, а тому підлягають до виселення відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи встановлено судом, що згідно розпорядження командира управління військ Західного напряму Прикордонних військ України №105 від 17.03.2003 року було прийнято рішення про передачу на баланс військової частини НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_5 з метою його використання, як службового житла для військовослужбовців прикордонних військ України (а.с.15).

Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 06.05.2003 року було оформлено рішення державної технічної комісії про готовність до введення в експлуатацію 32-х житлових квартир гуртожитку на АДРЕСА_5 (а.с. 11-14). Рішенням виконавчого комітету ЛМР від 05.09.2003 року №782 вказаний акт було затверджено (а.с. 10), що тим самим свідчить про введення даного будинку як гуртожитку в експлуатацію.

Факт прийняття гуртожитку по АДРЕСА_6 на баланс позивачем було оформлено актом прийому окремою інженерно-будівельною ротою гуртожитку по АДРЕСА_5 від 20.10.2003 року (ас.16).

Юридичний статус приміщення за адресою АДРЕСА_5 як гуртожитку підтверджується також довідкою Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом ДПС України №14/407 від 21.12.2015 року, зі змісту якої вбачається, що для обслуговування гуртожитку наявний штатний персонал в кількості 6 чоловік, які в свою чергу отримують за це за робітню плату (а.с.25).

Згідно службового завдання від 07.05.2015 року представником Львівського загально гарнізонної житлової комісії Західного регіонального управління ДПС України було доручено провести службову перевірку службових житлових приміщень у м.Львові (а..сі8). В ході проведеної перевірки було встановлено факт самовільного зайняття сім`єю ОСОБА_4 , відповідачами по справі, службової квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим гр. ОСОБА_1 04.08.2015 року було направлено лист (а.с.19) із пропозицією звільнити займане приміщення, на який гр. ОСОБА_1 відреагував відмовою (а.с.20-21).

Разом з тим, відповідно до ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однак, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не було надано належної оцінки та не перевірено належним чином доказів, наданих відповідачами (підстави вселення у спірне житло) та не з`ясовано, всупереч ч.1 ст.214 ЦПК України, можливості виселення всіх проживаючих (в тому числі малолітніх дітей) із спірного приміщення гуртожитку.
Позивач, в свою чергу, протягом розгляду справи судом, незважаючи на свої обов`язки встановлені ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, якими б обґрунтовувались позовні вимоги та не скористався своїм правом, згідно ст.36 ЦПК України, подати заяву про залучення органу опіки і піклування в якості третьої особи на стороні відповідачів, як органу який повинен би був надати свій висновок щодо можливості виселення малолітніх дітей.

Апеляційний суд, при цьому, відповідно до ст.303 ЦПК України, не вправі залучати третіх осіб та досліджувати докази, які сторони безпідставно не надали суду першої інстанції.

Таким чином, колегія вважає позовну вимогу про виселення не в повній мірі доведеною, а відтак, на підставі вищевказаного, оскарженим рішенням, на думку колегії, спір по суті судом першої інстанції не вирішено, так як, серед іншого, можливість виселення не перевірена відповідним органом.

Пунктом 2 ч.1 ст.307 ЦПК України встановлено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п.п.1, 3 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Частиною 2 ст.314 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі вищевказаного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно та не всебічно з`ясовано обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог та не надано належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалено необґрунтоване рішення, а перевірка справи апеляційним судом в повному обсязі з врахуванням положень ст.303 ЦПК України щодо меж розгляду справи не зможе усунути суперечностей та упущень здійснених судом та сторонами на стадії розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржене рішення скасуванню, а відтак, зважаючи на вказане вище, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) - відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета