Справа № 465/505/16 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/6039/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за дні невикористаних відпусток і середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

встановила:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Відокремленого структурного підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за дні невикористаних відпусток і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 01.04.2007 року працював у товаристві на посаді заступника головного технолога.

01.04.2011 року без його відома, переведений на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи».

20.05.2013 року його звільнено на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, однак при звільнені остаточний розрахунок із ним не проведено у з"язку із відсутністю коштів.

Після звільнення з»ясувалося, що він недоотримав 13725,34 грн. заробітної плати, оскільки фактично нарахована та отримана ним заробітна плата не відповідала тому розміру, який він мав отримати за відпрацьований час з тривалістю робочого дня 8 год.

Крім цього, йому не виплатили при звільненні компенсацію за невикористані 52 дні відпустки, розмір якої складає 4621,24 грн.

Також, на день звільнення з ним не провели повний розрахунок, відтак відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З врахуванням заяви від 10.05.2016 року про уточнення позовних вимог просив стягнути не виплачену йому заробітну плату за період з 01.10.2012 року по 20.05.2013 року в сумі 13725, 34 грн., середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 20.05.2013 року по 16.05.2016 року у сумі 77390, 55 грн., невиплачену компенсацію за 52 дні невикористаних відпусток в сумі 5358,60 грн., компенсацію втрат за порушення строків виплати заробітної плати за період з 01.10.2012 року по 16.05.2016 року у сумі 14279,09 грн., а всього разом 110753,58 грн. (а.с. 60-68).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року уточнені позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» (ідентифікаційний код юридичної особи 33894928, поштова адреса: 03124, м. Київ, бульвар Івана Лепса, буд. № 6) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1) заборгованість недорахованої та невиплаченої заробітної плати за період з жовтня 2012 року по травень 2013 року в сумі 13725 грн. 34 коп.

Стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» (ідентифікаційний код юридичної особи 33894928, поштова адреса: 03124, м. Київ, бульвар Івана Лепса, буд. № 6) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1) середньомісячний заробіток за час затримки з 21 травня 2013 року по час звернення до суду в сумі 77390 грн. 55 коп.; 5358 грн. 06 коп. - компенсації за 52 дні невикористаної відпустки та 14729 грн. 09 коп. - компенсації втрати за затримку виплати доходів, а всього стягнуто суму в розмірі 110753 грн. 58 коп.

Стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» (ідентифікаційний код юридичної особи 33894928, поштова адреса: 03124, м. Київ, бульвар Івана Лепса, буд. № 6) на користь держави судовий збір у розмірі 1107 грн. 59 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ТзОВ «Львівські автобусні заводи» Богушевич О.О, вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження розрахунку заборгованості, які б підтверджували розмір посадового окладу, табелі відпрацьованих годин та накази на які посилався у позові.

У ТзОВ «Львівські автобусні заводи» відсутні будь-які документи, які б підтверджували заборгованість перед позивачем.

На думку апелянта суд порушив ст. 235 КЗпП України, не встановив чи перешкоджали дії відповідача працевлаштуванню позивача і у чому таке перешкоджання полягало.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ТзОВ «Львівські автобусні заводи», будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 146), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що законодавством України передбачено обов»язок роботодавця виплачувати заробітну плату у визначені строки, однак відповідач таких виплат не здійснював, в судове засідання не з»явився, суми заборгованості не спростував, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати є підставними.

Суд врахував, що оскільки розрахунок з позивачем в день звільнення не проведено, стягненню підлягає також середньомісячний заробіток за період з 20.05.2013 року по 16.05.2016 року.

Крім цього, суд стягнув грошову грошової компенсацію за невикористану відпустку за попередні роки з розрахунку 52 дні невикористаних відпусток та компенсацію за затримку виплати заробітної плати.

Враховуючи матеріали справи та досліджені судом першої інстанції докази, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду виходячи з такого.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод конституційне право на судовий захист повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що 01.04.2007 року позивач ОСОБА_2 відповідно до наказу № 15/кс прийнятий на посаду заступника головного технолога відділу головного технолога ТзОВ «Львівські автобусні заводи».

01.04.2011 року позивач переведений на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівська автобусні заводи» на посаду заступника головного технолога відділу головного технолога (а.с. 6 копія трудовї внижки).

Наказом № 51/вк від 20.05.2013 року позивача ОСОБА_2 звільнено з посади заступника головного технолога Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ, за угодою сторін.

За правилами ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначений розрахунок проводиться не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України.

21.10.2013 року позивач звернувся до відповідача з листом про проведення повного розрахунку по заробітній платі, а також видати бухгалтерський розрахунок належної йому заробітної плати з урахуванням всіх робочих днів, днів простою та компенсації за невикористані відпустки, однак жодної відповіді не отримав (а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно листа ТзОВ «ЛАЗ» від 19.05.2009 р. № 228/09 та додатку № 1 до листа за підписом в.о. ТзОВ «ЛАЗ» на ім»я прокурора Сихівського району м. Львова, годинна робоча ставка працівника ОСОБА_2 становить 12,92 грн. (а.с. 7-8).

Відповідно до наказу - постанови генерального директора ТзОВ «ЛАЗи» № 128 від 16.12.2011 року, затверджено виробничий табель - календар роботи підприємства на 2012 рік (а.с. 14).

При цьому, з індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України від 13.01.2014 року, позивачу ОСОБА_2, власнику облікової картки НОМЕР_1, за час його роботи на посаді заступника головного технолога відділу головного технолога ТзОВ «Львівські автобусні заводи» була нарахована заробітна плата у неповному об»ємі, а саме: жовтень 2012 року 1770,56 грн., листопад 2012 року 363,34 грн., грудень 2012 року 246,96 грн., січень 2013 року 388,68 грн., лютий 2013 року 161,44 грн. (у відомості 61,44), березень 2013 року 0 грн., квітень 2013 року 123, 40 грн., травень 2013 року 0 грн., тобто фактично нарахована та отримана позивачем зарплата за цей період становить 2954,38 грн. (а.с. 9-10).

Однак, при розрахунку 12.92 грн./год. при восьмигодинному робочому дні за цей період зарплата повинна складати 16679,72 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальна сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі за період з 01.10.2012 року по 20.05.2013 року становить 13725,34 грн., як різниця отриманої та необхідної для нарахування при таких розрахунках сум, оскільки такий розрахунок грунтується на наявних у матеріалах справи доказах та не спростований відповідачем.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд з врахуванням вимог ст. ст. 212-214, 303, ЦПК України враховує та звертає увагу на те, що трудові обов'язки, покладені трудовим договором позивач фактично виконував включно по день звільнення - 20 травня 2013 року, знаходився з відповідачем у трудових відносинах, що останнім не заперечувалось.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що відповідач на час розгляду справи в суді не провів остаточного розрахунку з позивачем.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплатіє середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення середньомісячного заробітку суд першої інстанції виходив з розрахунку, наданого позивачем в уточненій позовній заяві, тому прийшов висновку, що стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 20.05.2013 року по 16.05.2016 року в сумі 77390,55 грн., з розрахунку 103,05 грн. (середньоденний заробіток) х 751 робочі дні = 77390, 55 грн., колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками, оскільки середній заробіток за весь період затримки розрахунку стягується по день постановлення рішення, при цьому позивач в цій частині рішення не оскаржує, тому підстави для його зміни відсутні.

Крім цього, працівник має право на щорічну відпустку, термін якої, встановлюється законодавством України.

Відповідно до вимог статтей 74, 83 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на цей період місця роботи (посади) і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Якщо працівник, з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно наказу № 51-вк про звільнення ОСОБА_2 з роботи, йому нараховано 52 дні невикористаних відпусток.

Враховуючи середньоденну заробітну плату в розмірі 103,50 грн. х 52 календарні дні, стягненню із відповідача підлягає сума в розмірі 5258,60 грн. компенсації за всі дні невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"»язку із порушенням строків їх виплати», передбачена компенсація за затримку виплати заробітної плати у разі затримки працедавцем виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців.

Розрахунок суми компенсації проводиться за формулою, затвердженою п. 4 «Порядку проведення коспенсації громадянам частини грошових доходів у зв»язку із порушенням термінів їх виплати».

Позивач визначив суму компенсації втрат за затримку виплати доходів за період з 01.10.2012 року по 16.05.2016 року, яка становить 14279,09 грн., розрахунки здійснені позивачем, відповідач не заперечив, своїх не навів, тому колегія суддів погоджується з такими.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем трудових прав позивача, що виразилось у заборгованості із заробітної плати, компенсації за дні невикористаних відпусток і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин