Дата документу 25.02.2016
Справа № 334/5593/14-ц
Провадження № 2/334/431/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого-судді Нікітенко Н.П., при секретарі - Вєтлугіній Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ВАТ « Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за електроенергію

в с т а н о в и в :

Позивач в особі ВАТ « Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення з них боргу за електроенергію в сумі 1201,25 грн., в якому зазначив, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № 73400623 на користування електричною енергією у ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі ПбРВЕМ.

Згідно з витягом з технічного паспорту, за даною адресою власниками вказаної квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Договір на постачання електричної енергії відсутній.

Однак, відповідачі споживали електричну енергію та сплачували виставлені позивачем рахунки.

Позивач здійснював постачання електричної енергії на вищезазначений об'єкт. Отже, відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України сторони вчинили дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов'язків, тобто, вчинили двосторонній правочин (договір) щодо купівлі-продажу електричної енергії.

За період з 18.11.2005 р. по 29.10.2007 р. відповідачі спожили 6858 кВт год. на суму 1201 грн. 25 коп., яку до теперішнього часу не сплатили, тому ВАТ « Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж змушений був звернутися до суду.

09.07.2014 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя було ухвалено заочне рішення за яким вимоги позивача задоволені у повному обсязі та стягнуто з відповідачів 1201,25 грн. боргу за спожиту електроенергію.

Проте, ухвалою суду від 23.09.2015 року заочне рішення по даній справі було скасовано за заявою відповідача ОСОБА_4, а справу призначено до слухання у відкритому судовому засіданні за участю усіх сторін.

У своїй заяві про перегляд заочного рішення, окрім аргументів щодо неможливості бути присутнім у судовому засіданні у липні 2014 року, відповідач ОСОБА_2 доводив, що він ніколи не проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1., а був лише співвласником частини квартири АДРЕСА_2. Він не є членом родини інших співвласників квартири, в родинних стосунках з ними ніколи не перебував. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що він не є споживачем електричної енергії за зазначеною адресою, внаслідок чого він не міг здійснити порушення правил користування електричною енергією та ЗУ « Про електроенергетику».

Договір № 73400623 від 01.01.2000р., як про це зазначав позивач, він ніколи не укладав з позивачем, і не міг його укласти, оскільки право власності на частину квартири, він набув лише в 2004 році.

Згідно п.7 Правил 1357, договір укладається для споживання електроенергії, а не у разі виникнення права власності або володіння, тому підстав для стягнення з нього боргу, у позивача відсутні.

У судовому засіданні представник позивача, наполягаючи на фактах викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги ВАТ « Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж та стягнути солідарно з відповідачів на його користь 1201,25 грн. боргу за спожиту електроенергію.

Стосовно заперечень відповідача ОСОБА_2, представник позивача доводив, що відповідно до п. 7 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 р. із змінами та доповненнями для споживання електричної енергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. В порушення зазначеної норми права відповідачі по справі до ВАТ «Запоріжжяобленерго» із заявою про переоформлення особового рахунку на їх ім'я та укладення з ними договору про користування електричною енергією не зверталися. Також відповідачі не виявляли свого бажання припинити користування електричною енергією та не зверталися із заявою про відключення належного їм на праві власності об'єкту від джерел енергопостачання.

Придбана відповідачами у спільну власність квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3, є електрифікованою спорудою, яка підключена до джерел електропостачання і на яку ВАТ «Запоріжжяобленерго» постачало електричну енергію на підставі відкритого на ім'я ОСОБА_5 особового рахунку № 73400623. Новий власник, в силу вимог п. 7 Правил користування електричною енергією для населення, зобов'язаний звернутися до енергопостачальника для укладання договору про користування електричною енергією та для укладання договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об 'єкт споживача до електропостачання.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не мав наміру споживати електричну енергію, тому особисто не звертався до енергопостачальника із заявою укласти договір про користування електричної енергії. Однак, на об'єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_4, що належить відповідачам на праві власності, споживання електричної енергії відбулося. Факт споживання зафіксовано приладом обліку електричної енергії, згідно з показами якого було спожито 6858 кВт год. на суму 1201 грн. 25 коп.

Представник позивача вважає, що ВАТ «Запоріжжяобленерго» як енергопостачальник повинен доказати факт поставки електричної енергії на об'єкт споживача , а факт належності об'єкта певному споживачу (власнику або користувачу) не є обєктом доказування.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на той факт, що позовні вимоги про стягнення солідарно заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 1201,25 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 доводив суду, що позивач зазначає, що дізнався про порушення свого права в листопаді 2011 р. під час розгляду справи за позовом ВАТ «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_5 по справи № 2-4497/11. Про те, як свідчить рішення Ленінського суду від 14.12.2011р , предметом позовних вимог була вартість не облікованої електроенергії внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією для населення, згідно акту про порушення № 00105649 від 01.10.2009 року в сумі 3 494,37 грн. Тоді, як предметом позовних вимог позивача до ОСОБА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_1, є вимога про стягнення солідарно заборгованості за спожиту електроенергію за період з 18.11.2005 по 29.10.2007 р. в сумі 1201,25 грн. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦКУ, оскільки вищезазначене судове рішення стосується зовсім іншого предмету спору, із позовними вимогами про стягнення заборгованості в сумі 1201,25 грн в межах строку позовної давності позивач до суду не звертався. З цих підстав, позовні вимоги про стягнення солідарно з ОСОБА_2 заборгованості за електроенергію в сумі 1201,25 грн., являються безпідставними, та не підлягають задоволенню.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у судове засідання не зявились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином, заперечень суду не надали.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, ОСОБА_2 , дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов обґрунтованим , але таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що

квартира АДРЕСА_5 перебувала у спільній частковій власності відповідачів, при цьому ОСОБА_2 належало 3/20 частин на підставі Договору дарування від 12.05.2004 року р.№652 і 37/600 частин на підставі Договору дарування від 30.06.2004 року р.№908; ОСОБА_3 186/300 частин на підставі Договору дарування від 03.03.2005 року р.№129; ОСОБА_1 37/300 частин на підставі Договору купівлі-продажу від 20.12.1999 року р.№1902 і 37/600 частин на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 20.05.2004 року р. №3-174.

Відповідно до ст.1 Закону України « Про електроенергетику» споживачами енергії є субєкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Відповідно до п.2 Правил користування електричною енергією для населення обєкт споживання житловий будинок, гараж , майстерня або інша електрифікована споруда, що належить споживачу на правах власності або користування.

Відповідно до п.3 Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки.

Відповідно до п.9 Правил споживання електричної енергії без приладів обліку не допускається, крім випадків, передбачених цими Правилами.

У квартирах або інших обєктах споживання, розташованих за однією адресою встановлюється один прилад обліку незалежно від кількості господарських будівель. За наявності декількох наймачів ( власників) квартири прилади обліку встановлюються для кожного із них.

Судом встановлено, що у даній квартирі був встановлений один прилад обліку.

Договір на постачання електричної енергії з енергопостачальною організацією на постачання електричної енергії за вказаною адресою ні з ким зі співвласників не укладався.

Відповідно до п. 42 Правил користування електричною енергією для населення споживач електричної енергії зобовязаний вносити плату за спожиту електричну енергію виключно на поточний рахунок енергопостачальника …

Згідно ст..1 Закону України «Про електроенергетику» споживачі енергії - субєкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Доказів того, що з ОСОБА_2 був укладений договір на постачання електричної енергії з енергопостачальною організацією за адресою АДРЕСА_4 , позивач не надав.

Навпаки, з наданих суду відповідачем ОСОБА_2 письмових доказів: копії паспорта громадянина України, довідки з місця проживання вбачається, що він ніколи не був зареєстрованим і не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований та мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Хортицке шосе 18-131, споживає електричну енергію і заборгованості за спожиту електроенергія не має (а.с.27,28,86), а тому його не може бути визнано споживачем електричної енергії за адресою АДРЕСА_6. Запоріжжя.

Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 є споживачем електричної енергії , тому вимоги позивача до нього є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст.. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ОСОБА_2 заявив суду про застосування строків позовної давності і у звязку з цим відмовити у задоволенні позову.

Так, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за спожиту електроенергію за період з 18.11.2005 по 29.10.2007 року , а з даним позовом до суду позивач звернувся лише 16.11.2014 року, тобто поза межами 3-річного строку позовної давності.

Відтак, ВАТ «Запоріжжяобленерго» звернувся з даним позовом до суду поза межами строку позовної давності, і його сплив є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо вимог відповідача ОСОБА_2 про стягнення на його користь витрат на оплату правової допомоги, то відповідно до ст.84 ЦПК України витрати на оплату правової допомоги несуть сторони, а отже, вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Проте, у судовому засіданні знайшло підтвердження той факт, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 споживали електричну енергію та сплачували виставлені позивачем рахунки. Позивач здійснював постачання електричної енергії на вищезазначений об'єкт. Отже, відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України сторони вчинили дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов'язків, тобто, вчинили двосторонній правочин (договір) щодо купівлі-продажу електричної енергії.

У відповідності зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання; до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наданими позивачем документами встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свої обовязки за договором постачання енергетичних ресурсів не виконують, у звязку з чим, з 18.11.2005 р. по 29.10.2007 р. виникла заборгованість на суму 1201,25 грн.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не сплатили борг постачальнику за спожиту електричну енергію, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в сумі 1201,25 гривень.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 243,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,30, 60, 209, 214-215, 218 ЦПК України, та у відповідності до ст..ст. - 625, 714 ЦК України, суд

Вирішив:

Позов ВАТ «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за електроенергію задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1), ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_2) солідарно на користь Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж (р/р 522 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478, ) 1201 ,25 грн

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1), ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_2) солідарно на користь Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж (р/р 522 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три грн. 60 коп.).

В іншій частині-відмовити.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Правобережного районного відділення електричних мереж про стягнення витрат за надання юридичної допомоги-відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Нікітенко Н. П.