Номер провадження: 22-ц/785/7037/16
Головуючий у першій інстанції Прийомова
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Міністерство оборони України про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення за апеляційною скаргою Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року,-

встановила:
14.06.2010 року Військовий прокурор Болградського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

02.07.2015 року Білгород Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

Позивачі свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 начальнику служби зв`язку частини майору ОСОБА_1 розподілено двокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 та 10.05.2007 року видано ордер на вселення в зазначене службове жиле приміщення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2009 року № 135 ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби в Управлінні розвитку зв`язку та автоматизації Збройних Сил України в м. Київ, виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 , де пропрацював менше 10 років.

Разом з тим, після переведення для проходження військової служби і переїзду в іншу місцевість ОСОБА_1 вищезазначену службову квартиру не здав та в цій квартирі залишилися проживати члени його родини дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , які не є військовослужбовцями.

Вважають, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають визнанню такими, що втратили право на користування зазначеним жилим приміщенням, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають виселенню із вищевказаної службової квартири.

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Представник Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про його скасування.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 начальнику служби зв`язку частини майору ОСОБА_1 розподілено двокімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 4-6/.
На підставі зазначеного рішення виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 10.05.2007 року видано ордер на вселення в з службове жиле приміщення ОСОБА_1 з членами його сім`ї /а.с. 6/.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2009 року № 135 ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби в м. Київ, у зв`язку з чим виключений зі списків особового складу військової частини.
На теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в Управлінні розвитку зв`язку та автоматизації Збройних Сил України у м. Київ, має статус та право на пільги, встановлені законодавством для учасників бойових дій /а.с. 53/.
Його дружина, відповідач по справі ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 залишилися зареєстрованими та проживають в спірній квартирі.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позивачів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Як передбачено абз. 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року, із змінами, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.
Прокурор звернувся до суду посилаючись на обставини, у відповідності до яких відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування службовим житлом, а саме переведення військовослужбовця ОСОБА_1 до іншого місця проходження служби та не звільнення ним службової квартири.
Представник Білгород Дністровської квартирно експлуатаційної частини району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення у зв`язку із переведенням основного наймача до іншого місця проходження служби посилаючись на ст. 107 ЖК України та на ст. ст. 116, 118, 124 ЖК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Відповідно до аз. 1-3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року, із змінами, відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання /повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо.
Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи /члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням/, у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК України такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання /п.3 Постанови Ради Міністрів від 16 квітня 1988 р № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»/.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 наказом командира військової частини змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим житлом не забезпечений, а у спірній квартирі, як підтверджують позивачі в своїх позовних вимогах, зареєстровані та постійно проживають його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , а сам ОСОБА_1 у вільний від служби час повертається до дружини та сина у квартиру, де знаходяться його особисті речі.
Відповідно до договору найму відповідач звільняє надану йому службову квартиру при виїзді разом з усією сім`єю на інше місце проживання та договір найму вважається розірваним з дня вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому населеному пункті, однак відповідачі на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті не вибували, а переведення ОСОБА_1 до іншого місяця проходження служби відбулося не з його волі, а в зв`язку з рішенням командування. При цьому ОСОБА_1 за новим місцем служби іншим службовим або взагалі житлом не забезпечувався, що підтверджується довідкою голови житлової комісії ВІТІ від 23.03.2016 року, відповідно до якої, підполковник ОСОБА_1 не знаходиться на квартирному обліку в житлової комісії ВІТІ, в період з 27.01.2011 року та по теперішній час житловою площею за рахунок МО України не забезпечувався /а.с. 65/, у зв`язку з чим його дружина та син із службової квартири не вибували, а залишилися проживати в ній. Як пояснив відповідач, він повертався до дружини до квартири, займався вихованням сина, допомагав по господарству.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного з подружжя, пов`язаним з переїздом у іншу місцевість, без забезпечення житлом, безумовно порушує права відповідачів на житло.
Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, і доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:
Апеляційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

О.М.Таварткіладзе