УхвалА

іменем україни

12 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з листопада 1995 року по грудень 2011 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 20 грудня 2003 року на підставі договору дарування подарував дружині, відповідачці, належні йому на праві приватної власності 53/100 житлового будинку АДРЕСА_1 а 12 березня 2012 року, після розірвання шлюбу, ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала цю частину житлового будинку ОСОБА_6

Позивач зазначав, що за час спільного проживання зі ОСОБА_5, незважаючи на відчуженні їй належного йому будинку, за період з 2003 року по 2011 рік вартість цієї частини будинку значно збільшилась за рахунок його власних трудових зусиль і коштів. У зв'язку з цим колишня дружина погодилась, що він буде мати право проживати в будинку, так як іншого житла немає. Проте, не повідомивши його, відчужила будинок.

Вважаючи, що спірна частина будинку стала спільною сумісною власністю його та ОСОБА_5, яка розпоряджилася нею без його згоди, позивач просив суд визнати договір дарування від 12 березня 2012 року недійсним та визнати 53/100 частини спірного будинку спільною сумісною власністю його і ОСОБА_5

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що умов, передбачених ст. 24 КпШС та ст. 62 СК України, за час дії яких, на думку позивача, здійснювалось поліпшення будинку, немає, позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Тобто позивач не довів як джерела набуття майна та мету спільно з дружиною збільшити вартість майна, яке належало їй на праві приватної власності, а також, що істотне збільшення вартості спірної частини будинку відбулося саме внаслідок затрат подружжя, а не у зв'язку з тенденціями до загального подорожчання майна, на що звернуто увагу при проведенні судово-технічної експертизи.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, встановлення інших фактичних обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик