Справа № 359/5106/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/6221/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 13.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із скаргою на дії державного виконавця, посилаючись на те, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юистиції знаходяться виконавчі провадження ВП № 43348230 та 43348339 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/359/935, виданого 17 квітня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з них на користь ТОВ «АНСУ» солідарного боргу в сумі 8936,07 доларів США. 21 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження; також ухвалами Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 та 29 квітня 2015 року задоволені подання державного виконавця про обмеження їх у праві виїзду за межі України в рамках даних виконавчих проваджень. Постановою державного виконавця Супрун Л.Ю. від 31 серпня 2015 року виконавчі провадження закриті через відсутність вимог кредитора до них, що виключає підстави для застосування будь-яких обмежень, але державний виконавець зволікає з їх скасуванням. З огляду на викладене така бездіяльність державного виконавця є незаконною та порушує їх конституційні права. Уточнивши вимоги скарги в жовтні 2016 року, просили визнати бездіяльність державного виконавця Супрун Л.Ю., яка полягає у відмові в скасуванні застосованих до них обмежень, неправомірною та зобовязати державного виконавця скасувати обмеження ОСОБА_2 у праві на виїзд за межі України без вилучення паспорта громадянина України, а також зняти арешт з їхнього майна та коштів.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

Заявники ОСОБА_2, ОСОБА_3, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року та постановити нову ухвалу по суті заявлених у скарзі вимог.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що заявниками не сплачено витрати на проведення виконавчих дій та не в повному обсязі сплачено виконавчий збір, отже підстав для зняття арешту з грошових коштів ОСОБА_3 та всього майна боржників, скасування заборони на його відчуження та припинення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України не виникло.

Однак із даними висновками суду колегія суддів повністю не може погодитися, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 16 травня 2014 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження (а. с. 40), якою вона відкрила виконавче провадження № 43348339 з виконання виконавчого листа №2/359/935, виданого 17 квітня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПУМБ» боргу за кредитним договором в розмірі 8936,07 доларів США.

В той же день державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження (а. с. 50), якою вона відкрила виконавче провадження № 43348230 з виконання виконавчого листа №2/359/935, виданого 17 квітня 2014 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» боргу за кредитним договором в розмірі 8936,07 доларів США.

05 вересня 2014 року державний виконавець винесла постанови про заміну сторони в обох виконавчих проваджень (а. с. 41, 51), якими вона замінила стягувача ПАТ «ПУМБ» на його правонаступника ТОВ «АНСУ».

14 жовтня 2014 року державний виконавець винесла постанову про арешт коштів боржника (а. с. 42), якою вона наклала арешт на грошові кошти ОСОБА_3, що зберігаються в АТ «ОСОБА_5 Аваль» на рахунку № 5. В той же день та 21 жовтня 2014 року державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржників та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 43, 52), якими накладено арешт на все майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також заборонено здійснювати його відчуження в межах суми боргу.

Крім того, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 28 квітня 2015 року (а. с. 53) тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання рішення суду.

12 серпня 2015 року ТОВ «АНСУ» подало до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції заяви про повернення йому виконавчих документів (а. с. 47, 54).

31 серпня 2015 року та 24 вересня 2015 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юистиції ОСОБА_4 винесла постанови про повернення виконавчих документів стягувачу (а. с. 48, 55).

В той же день 31 серпня 2015 року державний виконавець винесла постанову про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 50 гривень (а. с. 49).

Крім того, 24 вересня 2015 року державний виконавець винесла постанову про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 19279,53 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 50 грн. (а. с. 56, 57).

З копії розпорядження № 488554410 від 02 жовтня 2015 року (а. с. 60), копії реєстру на перерахування виконавчого збору та копії платіжного доручення №1309 від 02 жовтня 2015 року (а. с. 61) вбачається, що ОСОБА_2 сплатила грошові кошти в розмірі 680 гривень в рахунок погашення боргу по сплаті виконавчого збору.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, ЦПК України, законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачалися підстави закінчення виконавчого провадження.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини пятої статті 47 у взаємозвязку з вимогами пункту 7 частини першої статті 26 Закону про виконавче провадження, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Разом із тим, зазначені розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишилися поза увагою суду першої інстанції, який дійшов передчасного висновку про завершення виконавчих проваджень ВП № 43348339 та № 43348230.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зверталися до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, посилаючись саме на те, що виконавчі провадження закрито, дані обставини підлягають обовязковому зясуванню та встановленню судом першої інстанції, і виходячи із їх підтвердження або спростування, суд повинен був зробити висновок по суті скарги, виходячи із положень ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, судом першої інстанції не було зясовано, в якому саме розмірі заявниками було сплачено виконавчий збір за даним виконавчим провадженням, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожним було сплачено витрат по 50 грн., та ОСОБА_2 680 грн., а постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 19279,53 грн. виведена в окреме виконавче провадження, постанова про відкриття якого винесена 25 вересня 2015 року

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року не можна вважати належно мотивованою та такою, що постановлена із всебічним зясуванням обставин справи і застосуванням норм матеріального та процесуального права, які їм відповідають.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 312 ЦПК України, оскільки ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального законодавства.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

ОСОБА_6