АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3727/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3025/16Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: позивача -ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки, скасування рішення приватного нотаріусу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволено.

Визнано неправомірними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 щодо реєстрації права власності ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на квартиру, загальною площею 139,5 кв.м., житловою площею 82,4 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано рішення приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 8017082 від 01.02.2016 12:29:57, а саме права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на квартиру, загальною площею 139,5 кв.м., житловою площею 82,4 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» в прибуток держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

З цим рішенням не погодилось ТОВ «Кей-Колект», представник якого, посилаючись на порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом не було взято до уваги, що вимоги до нотаріуса, який у даному випадку діяв як субєкт владних повноважень, щодо реєстрації права власності, мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Окрім того, вказують, що на дані правовідносини не розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки не стосується предмету спору. Також зазначалося, що реєстрація права власності спірної квартири за ТОВ «Кей-Колект» не порушує права дитини, оскільки іпотечним договором передбачено обовязок іпотекодавця не надавати дозвіл на реєстрацію в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя.

Вважають, що відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути підставою для задоволення даного позову, оскільки позивачем не оскаржується сам іпотечний договір чи окрема його частини, а наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначають, що вимога про усунення порушень була направлена, а оцінка нерухомого майна була проведена відповідно до вимог закону, докази на підтвердження цього маються у матеріалах реєстраційної справи.

У поданих до суду запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - надуманими та абсурдними.

Вказує, що, у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої при розгляді цивільної справи № 21-41а16 від 14.06.2016р., дана справи не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Вважає, що з огляду на пункт 5.2.1 іпотечного договору, вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця можуть бути задоволені лише шляхом укладення окремого договору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв»язку з цим прохав апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

У судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, а рішення районного суду прохали залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення позивача та його представника, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.60-66).

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між ОСОБА_2 та Банком укладено іпотечний договір від 08 травня 2008 року, за яким в іпотеку передавалося: нерухоме майно, а саме - квартира, загальною площею 139,5 кв.м., житловою площею 82,4 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.67-69).

В подальшому, як установлено місцевим судом, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ» укладено Договір факторингу від 13.02.2012р. №2 та Договір про передачу прав за іпотечними договорами від 13.02.2012 року, а також Договір факторингу від 11.06.2012 №4, за якими відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №58211413 від 26.04.2016 року, квартира №8 за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Горького, будинок 24, загальною площею - 139,5 кв.м., житловою площею 82,4 кв.м., на праві приватної власності належить ТОВ «Кей-Колект». Відомості внесені державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.70).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що дії ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації права власності спірної квартири на себе та дії приватного нотаріуса щодо реєстрації вказаного права суперечать вимогам законодавства, а тому наявні підстави для визнання їх неправомірними.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частинами першою і другою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

За змістом ч.2 ст.2 КАСУ до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом частини 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року №3, вбачається, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що, відповідно до статей 15, 16 ЦПК, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України(стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Окрім того, частиною 8 постанови Пленуму Вищого адімністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 року №8, встановлено, що, відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За змістом п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.206 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З наведеного вбачається, що позови фізичних осіб до нотаріуса, щодо здійснення ним державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки в такому випадку він діє як державний реєстратор та набуває статусу субєкта владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 підлягає закриттю провадженням.

В іншій частині, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно правової позиції Верховного суду України у справі за №1622цс15 від 07.10.2015 року, відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За нормою ст.36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», (в редакції, яка була чинна на момент укладення іпотечного договору), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З наведеного вбачається. що договір іпотеки від 08 травня 2008 року, укладений між сторонами по справі, містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке суперечить вимогам ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинна на момент укладення іпотечного договору. З наведеного вбачається, що ТОВ «Кей-Колект» неправомірно здійснило реєстрацію права власності на предмет іпотеки, оскільки для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним до 09.01.2009 року, необхідно було укладати окремий договір про задоволення вимог іпотеко держателя.

Доводи апеляційної стосовно того, що відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути підставою для задоволення даного позову, оскільки позивачем не оскаржується сам іпотечний договір чи окрема його частини, а наявність відповідного застереження в іпотечному договорі прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, колегією суддів до уваги не приймаються, та спростовуються наведеними вище нормами закону, оскільки за змістом ст.37 ЗУ «Про іпотеку» у редакції, яка була чинна на момент укладення спірного договору, підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.37 даного закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що вимога про усунення порушень була направлена, а оцінка нерухомого майна була проведена, відповідно до вимог закону, докази на підтвердження цього маються у матеріалах реєстраційної справи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки спростовуються наведеними вище нормами закону, та не знайшли свого відображення у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, щодо вимог до ТОВ «Кей-Колект». В частині позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 провадження підлягає закриттю

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 15-16, 205, 303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 серпня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 провадженням закрити.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1