Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/1864/16-ц 2/382/878/16
РІШЕННЯ

іменем України

22 грудня 2016 року Яготинський районний суд Київської області, в складі:

Головуючого судді Карпович В.Д.

при секретарі Шипоті Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивачка вказала, що згідно договору купівлі-продажу від 9 липня 1985 року, ОСОБА_3, належав житловий будинок по віул. Бондаренка, 58 (в минулому вул. Бондаренка,48) в с. Богданівка Яготинського району Київської області.

5 серпня 2004 року нею було придбано у останнього належний йому будинок.

Так, як на той час правовстановлюючий документ на житловий будинок договір купівлі-продажу від 9 липня 1985 року не було зареєстровано у відповідному органі державної реєстрації, укласти нотаріальний договір купівлі-продажу вони не мали можливості.

Тому, вона здійснила оплату за належний ОСОБА_3 будинок в розмірі 2500 грн. (двох тисяч пятсот) гривень, а останній, в рахунок підтвердження оплати, написав розписку про одержання вищевказаних коштів в приміщені Богданівської сільської ради.

При цьому, ОСОБА_3, зобовязувався здійснити державну реєстрацію правовстановлюючого документу та укласти договір купівлі-продажу.

Таким чином, вона- Чигор ОСОБА_4, починаючи з 2004 року і по даний час, тобто понад 10 років, з дозволу ОСОБА_3, вселилася, відкрито володіє та проживає разом зі своєю сімєю в житловому будинку №58 по вулиці Бондаренка в с. Богданівка Яготинського району Київської області.

9 березня 2014 року ОСОБА_3 помер.

Спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є його донька відповідачка по даній справі. Але вона спадщину після смерті батька не прийняла та жодного разу не зверталась до неї з претензіями на дане майно як на її спадкове майно.

Вона відкрито та добросовісно володіла та продовжує володіти житловим будинком, зокрема дана обставина була очевидна для відповідача, який мав можливість це бачити, та вона не перешкоджала стороннім особам отримати будь-яку інформацію про її володіння ним. Крім того, вона володіла житловим будинком, як своїм особистим, оскільки при вселенні до будинку, будинок був в занедбаному стані, нею за власний рахунок було проведено поточні ремонтні роботи, а також були понесені інші витрати по його утриманню. Крім того вона за власний рахунок здійснювала оплату комунальних послуг, обробляла земельну ділянку. ОСОБА_3 та відповідачка в свою чергу не перешкоджали їй у користуванні вказаним будинком, більше того не цікавилися будинком та не ставилися до нього як до свого особистого майна.

ОСОБА_3 протягом всього безперервного строку володіння нею будинком, (з 2004 року по день смерті) не предявляв до неї вимог про його повернення, вона була впевнена в тому, що на будинок не претендують сторонні особи, та обставини, у звязку з якими виникло її право , не давали їй сумніву щодо правомірності набуття нею житлового будинку, тому вона не вважала своїм обовязком повертати його.

Посилаючись на вимоги передбачені ст.. 344 ЦК України, просила:

Визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.. Винниченка 16 вм. Яготині Київської області.

В судове засідання сторони не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві до суду позивач підтримав свої позовні вимоги, та просив розглянути справу у його відсутності.

В судовому засіданні встановлено наступне:

Згідно договору купівлі-продажу від 9 липня 1985 року, ОСОБА_3, належав житловий будинок по вул. Бондаренка, 58 (в минулому вул. Бондаренка,48) в с. Богданівка Яготинського району Київської області./ а.с. 6 /

5 серпня 2004 року позивачкою було придбано у ОСОБА_3 належний йому будинок.

Так, як на той час правовстановлюючий документ на житловий будинок договір купівлі-продажу від 9 липня 1985 року не було зареєстровано у відповідному органі державної реєстрації, укласти нотаріальний договір купівлі-продажу вони не мали можливості.

Тому, позивачка здійснила оплату за належний ОСОБА_3 будинок в розмірі 2500 грн. а останній, в рахунок підтвердження оплати, написав розписку про одержання вищевказаних коштів в приміщені Богданівської сільської ради./ а.с. 5 /

При цьому, ОСОБА_3, зобовязувався здійснити державну реєстрацію правовстановлюючого документу та укласти договір купівлі-продажу.

Таким чином, ОСОБА_1, починаючи з 2004 року і по даний час, тобто понад 10 років, з дозволу ОСОБА_3, вселилася, відкрито володіє та проживає разом зі своєю сімєю в житловому будинку №58 по вулиці Бондаренка в с. Богданівка Яготинського району Київської області.

9 березня 2014 року ОСОБА_3 помер.

Спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є його донька відповідачка по даній справі. Але вона спадщину після смерті батька не прийняла та жодного разу не зверталась до неї з претензіями на дане майно як на її спадкове майно.

Проживаючи в даному будинку разом із своєю сім»єю більше 10 років, позивачка сплачувала всі комунальні послуги, за користування газо та електро постачанням, проводить поточні ремонтні роботи житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується відповідними рахунками та чеками / а.с. 7-9, 13-18, 24-26 /.

Попередження домовласнику від Київської дирекції УДПЕЗ « Укртелеком» адресовані як власнику будинку по вул.. Бондаренка 48 ОСОБА_5 / а.с. 10 / Акти перевірки димових вентиляційних каналів будинку від 26.04. 2010 року та від 01.07. 2002 року, від 11.11. 2003 року,складені на власника будинку по вул.. Бондаренка 48 ОСОБА_1 / а.с. 12, 19, 20. /. Договір про надання послуг з газопостачання від 11.04. 2007 року до будинку по вул.. Бондаренка 48 в с. Богданівка укладений з ОСОБА_1 / а.с. 21 /. Додаткова угода до Договору про надання послуг з газопостачання від 11.04. 2007 року, укладена з ОСОБА_1 / а.с. 23

Із копії технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок по вул.. Бондаренка 58 в с. Богданівка видно, що замовником даного технічного паспорту є позивач ОСОБА_1 / а.с. 27 / ОСОБА_6 домогосподарство складається ; із житлового будинку, сараю та колодязя. / а.с. 28.30, 31 /.

Із довідки Богданівської сільської ради від 25.10. 2016 року видно, що згідно із записом по господарської книги за 1996-2000 роки, особовий рахунок №334, значиться житловий будинок по вул.. Бондаренка 58 в с. Богданівка Яготинського району і обліковується за ОСОБА_3. Житловий будинок побудований в 1955 році. / а.с. 32 /

Із довідки Богданівської сільської ради від 12.11. 2016 року видно, що ОСОБА_3 помер 9 березня в с. Богданівка Яготинського району. Спадкємицею майна померлого, є його донька ОСОБА_2. / а.с. 37 /

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно, оскільки власник квартири понад десять років не виявили наміру визнати її своєю, погодився з її втратою, у позивача є всі підстави вважати, що квартира повинна бути визнана за ним - фактичним добросовісним володільцем.

ОСОБА_6 у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано субєктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в розясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «ОСОБА_6 аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.»

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого законодавства вартість майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору (п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.. Бондаренка 58 в с.Богданівка Яготинського району Київської області.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів, з дня закінчення розгляду справи.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом 10 днів, з дня отримання її копії.

Суддя Карпович В.Д.