Номер провадження: 22-ц/785/6108/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння і виселення,

ВСТАНОВИЛА:

18.02.2016 року, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 звернулись із позовом про витребування у відповідача квартири №59 по Олександрівському проспекту,4 у м. Одесі, яка належить їм на праві власності і усунення перешкод шляхом виселення.

Позов обгрунтовано тим, що позивачі, на підставі свідоцтва про право власності від 23.03.1993 року, є власниками спірної квартири, яку отримали у власність у порядку приватизації.

У 2015 році позивачам стало відомо про те, що в 2012 році до суду звернулась із позовом наймач спірної квартири ОСОБА_7 Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання укладеним між ними усного договору купівлі-продажу спірної квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою із визнанням за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року і ОСОБА_6 відмовлено у позові у повному обсязі.

В листопаді 2015 року позивачам також стало відомо, що спірна квартира, на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року, стала власністю відповідача ОСОБА_5

Посилаючись на те, що квартира вибула з їхнього володіння не з їхньої волі, а на підставі рішення суду, яке у встановленому законом порядку скасовано, відповідач перешкоджає їм у користуванні спірним жилим приміщенням, позивачі просили позов задовольнити.

Представники позивачів у суді першої інстанції позов підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала.

Відповідачка ОСОБА_8 не приймала участі у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і вимогам ст. 388 ЦК України.

У засіданні колегії суддів: представники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 скаргу підтримали; представник ОСОБА_5 скаргу не визнав.

Відповідачка ОСОБА_6 у засідання колегії суддів не з'явилась.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачі просили витребувати у відповідача ОСОБА_5 квартиру № 59 по Олександрівському проспекту,4 у м. Одесі і усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири з тих підстав, що спірне жиле приміщення вибуло з їхнього володіння не з їхньої волі, а на підставі судового рішення, яке, у встановленому законом порядку, скасовано (а.с.3-5).

Суд, відмовляючи у позові виходив з того, що позов є необгрунтованим та недоведеним позивачами (а.с.76-78).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини з захисту права власності, які регулюються нормами ЦК України.

Якщо майно за відплатиним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати /добросовісний набувач/, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом (ст. 388 ч.1 п.3 ЦК України).

Встановлено, що позивачі, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року на праві спільної часткової власності є власниками у рівних частках квартири №59 по Олександрівському проспекту,4 /колишній проспект Миру/ у м. Одесі, яку отримали у власність в порядку приватизації (а.с.6,7).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року задоволено позов ОСОБА_6 і визнано укладеним договір купівлі-продажу квартири №59 по Олександрівському проспекту,4 у м. Одесі між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, за ОСОБА_8 визнано право власності на спірну квартиру, ОСОБА_6 уснуто перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_9 у спірну квартиру (а.с.8,9).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року задоволено позов ОСОБА_10, і, у порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_10 визнано право власності на спірну квартиру (а.16,23 матеріалів цивільної справи №522/23159/14-цп, № провадження 2/522/10129/14).

18.09.2015 року, ОСОБА_10, на підставі договору купівлі-продажу, продав спірну квартиру ОСОБА_11 (а.с.68,69).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року і ОСОБА_6 відмовлено в позові у повному обсязі (а.с.10-15).

14.12.2015 року, за договором купівлі-продажу, ОСОБА_11 продала ОСОБА_5 спірну квартиру, яка станом на час розгляду справи у суді знаходиться у володінні ОСОБА_5 (а.с.65-67).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року, зокрема встановлені наступні факти: власник 1/2 частини спірної квартири ОСОБА_3 не надавав своєї згоди ні на оренду своєї частки квартири, ні на її продаж і незаконним шляхом був позбавлений своєї частини власності. ОСОБА_4 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_10 бути її представником щодо укладення та підписання договору оренди с пірної квартири, однак довіреність не містить посилань на можливість викупу квартири у майбутньому, на ціну квартири та інші умови продажу для зарахування орендної плати в рахунок ціни за квартиру і відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погоджувались з істотними умовами договору. Суд також зробив висновок, що договір оренди спірної квартири від 01.11.2009 року є нікчемним (а.с.14).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч.3 ЦПК України).

Наведене свідчить про те, що спірна квартира, яка належить позивачам на праві спільної часткової власності з 1993 року, на підставі рішення суду від 04.03.2013 року, яке, у встановленому законом порядку скасовано 25.11.2015 року, вибуло з володіння позивачів не з їхньої волі.

У разі, якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, власник, на підставі ст. 388 ЦК України, має право звернутись із позовом про захист свого порушеного права шляхом витребування майна у добросовісного наймача.

При цьому, від власника не вимагається щоб він звертався із позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним стосовно добросовісного майна або визнання недійсними інших правочинів.

Зважаючи на те, що спірна квартира вибула з володіння позивачів не з їхньої волі /на підставі рішення суду, яке у встановленому законом порядку, скасовано/, вимоги позивачів грунтуються на ст. 388 ч.1 п.3 ЦК України, доведені належними та допустимими доказами, позов про витребування майна в останнього набувача майна є обгрунтованим та доведеним і підлягає задоволенню у цій частині шляхом витребування квартири у ОСОБА_5 на користь позивачів.

Позовні вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення відповідача ОСОБА_5 разом із особами, що з ним проживають не підлягають задоволенню з таких підстав.

Позовна заява позивачів не містить обгрунтувань із посиланням на норми матеріального права, які дають підстави для виселення відповідача ОСОБА_5 і інших осіб зі спірного жилого приміщення, як не зазначає осіб, які проживають разом зі ОСОБА_5 та підлягають виселенню (а.с.3-5).

Разом з тим, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ч.3 ЖК України).

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у позові про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Заперечення представника відповідача ОСОБА_5 із посиланням на те, що: йому не відомо про рішення апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року; спірне жиле приміщення належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2015 року і він є добросовісним набувачем цієї квартири; наявний інший договір купівлі-продажу квартири від 18.08.2015 року, а також рішення суду від 16.12.2014 року стосовно спірної квартири; суд має взяти до уваги, що він є внутрішньо переміщеною особою разом зі своїм батьком і вони не мають іншого житла не заслуговують на увагу (а.с.105-108).

Відповідач ОСОБА_5 не був стороною у справі, яка вирішена на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року й не повинен був бути стороною у цій справі, оскільки обставини вказаної справи стосувались подій, які мали місце задовго до того, як спірна квартира перешла у його володіння.

Стаття 388 ч.1 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача, при цьому, від власника не вимагається заявляти вимоги про визнання недійсними правочинів, вчинених стосовно спірного майна. Власник лише має довести те, що він дійсно є власником майна і що це майно вибуло з його володіння не з йього волі іншим шляхом.

Встановлено, що майно вибуло з володіння позивачів, власників спірної квартири, не з їхньої волі, а на підставі рішення суду, яке, у встановленому законом порядку, скасовано.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_5 є внутрішньо переміщеною особою і не має у м. Одесі іншого житла, у розумінні ст. 388 ч.1 п.3 ЦПК України, не є підставою для відмови позивачам у позові про витребування майна.

ОСОБА_4 не подала разом з ОСОБА_3 апеляційну скаргу на рішення суду, однак її представник у засіданні колегії суддів підтримав апеляційну скаргу, що на думку колегії суддів є підставою для прийняття рішення про витребування спірного майна на користь обох позивачів.

Приймаючи до уваги, шо рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи і вимогам закону, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 і ОСОБА_3 задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_3 квартиру №59 по Олександрівському проспекту, 4 у м. Одесі, яка належить ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 13-72.

Відмовити ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення разом з особами, що з ним проживають.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_12

ОСОБА_13