Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3181/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, за участю позивачки та її представника адвоката В.В.Киретіва, представника відповідача адвоката Ф.М.Косюка, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3 заклала позов до ОСОБА_4 третя особа- орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини.

Вимоги позову мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_3 з 03.06.2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, за час якого у сторін народилася дитина - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Виноградівського районного суду від 28.08.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано, після чого позивачка не проживає з відповідачем однією сім'єю, спільний син сторін ОСОБА_5 проживає із позивачкою і перебуває на повному її утриманні.

09.09.2015 року позивачка уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_7, з яким після укладення шлюбу позивачка проживає в м.Зебільц Німеччина, з ними також до 10.09.2016 року проживав спільний із відповідачем син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_1, однак працює і в переважній більшості мешкає в м.Калінінград Російської Федерації. Позивачка ніколи не забороняла батьку дитини бачитися з сином і проводити з ним час, як по місцю їхнього проживання в м.Виноградів Закарпатської області, так і за кордоном.

Питання про визначення місця проживання між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було вирішено мирно - дитина проживала з позивачкою і відповідач ОСОБА_4, ніяких претензій з цього приводу не мав. Однак все змінилося 10.09.2016 року, коли відповідач приїхав до місця проживання позивачки ОСОБА_3 в м.Зебільц Німеччина, де попросив у позивачки їхнього спільного сина ОСОБА_5 погуляти з ним і пообіцяв, що ввечері він привезе сина додому. Однак ні ввечері, ні на наступний день відповідач сина додому не привіз і відключив свій мобільний телефон. На другий день відповідач ОСОБА_4 включив телефон і повідомив позивачку, що він вже в м.Калінінграді Російської Федерації, де він працює, і знову ж обіцяв, що привезе сина через тиждень, але не зробив цього й дотепер, заявивши, що не поверне сина позивачці ОСОБА_3

Позивачка разом з немовлям, якому три місяці -її дитиною від другого шлюбу, поїхала в м.Калінінград до відповідача ОСОБА_4, однак так після тривалих перемовин з ним він відмовився повертати дитину та настроював дитину проти позивачки ОСОБА_3

Фактично на даний час у сторін виник спір щодо місця проживання дитини, яке відповідач змінив самовільно та незаконно, всупереч волі дитини, тим більше, що дитина від цього страждає - не ходить в дитячий садочок, позбавлена материнського піклування та опіки, змушена проживати в чужій державі, харчується виключно пельменями та в кафе їжою швидкого приготування, що, на думку позивачки, не відповідає інтересам шестирічної дитини.

Натомість, проживаючи із позивачкою ОСОБА_3, син ОСОБА_5 мав всі умови для проживання, з 01.10.2016 року він в м.Зебільц має місце в дитячому садочку, що підтверджується відповідною довідкою. Також документально підтверджено наявність у сина повного медичного страхування в Німеччині, з 24.06.2016 року син має зареєстроване місце проживання в м.Зебільбц, Німеччина, підтверджене довідкою відповідного органу.

Після фактичного викрадення дитини позивачка ОСОБА_3 в м.Зебільц Німеччина звернулась з відповідною заявою в поліцію, де стосовно ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження за ст.235 Кримінального кодексу Німеччини про викрадення дитини, що підтверджується довідкою від 24.10.2016 року, однак до повернення відповідача на територію Євросоюзу вжити заходів щодо його виявлення та затримання поліцією Німеччини не є можливим, а відповідач ОСОБА_4 з сином переховується від правосуддя в м.Калінінград, що є складовою Російської Федерації.

Також про самовільну зміну місця проживання дитини відповідачем ОСОБА_4, позивачкою ОСОБА_3, подано відповідну заяву в Виноградівський ВП Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області, де по даному факту проводиться перевірка.

На основі вищевикладеного, позивачка ОСОБА_3,, змушена звернутись до суду із даним позовом та просити суд визначити місце проживання їхнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачкою ОСОБА_3

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладеним у позові. Просять позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та просив суд в такому відмовити з підстав безпідставності заявленого позову.

Представник третьої особи орган опіки та піклування Виноградівської районної адміністрації в судове засідання не з»явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги позову є підставними, а тому просить позов задоволити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 з 03.06.2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, за час якого у сторін народилася дитина - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Виноградівського районного суду від 28.08.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано, після чого позивачка не проживає з відповідачем однією сім'єю, спільний син сторін ОСОБА_5 проживає із позивачкою і перебуває на повному її утриманні.

09.09.2015 року позивачка уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_7, з яким після укладення шлюбу позивачка проживає в м.Зебільц Німеччина, з ними також до 10.09.2016 року проживав спільний із відповідачем син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_1, однак працює і в переважній більшості мешкає в м.Калінінград Російської Федерації. Позивачка ніколи не забороняла батьку дитини бачитися з сином і проводити з ним час, як по місцю їхнього проживання в м.Виноградів Закарпатської області, так і за кордоном.

Питання про визначення місця проживання між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було вирішено мирно - дитина проживала з позивачкою і відповідач ОСОБА_4, ніяких претензій з цього приводу не мав. Однак все змінилося 10.09.2016 року, коли відповідач приїхав до місця проживання позивачки ОСОБА_3 в м.Зебільц Німеччина, де попросив у позивачки їхнього спільного сина ОСОБА_5 погуляти з ним і пообіцяв, що ввечері він привезе сина додому. Однак ні ввечері, ні на наступний день відповідач сина додому не привіз і відключив свій мобільний телефон. На другий день відповідач ОСОБА_4 включив телефон і повідомив позивачку, що він вже в м.Калінінграді Російської Федерації, де він працює, і знову ж обіцяв, що привезе сина через тиждень, але не зробив цього й дотепер, заявивши, що не поверне сина позивачці ОСОБА_3

Позивачка разом з немовлям, якому три місяці -її дитиною від другого шлюбу, поїхала в м.Калінінград до відповідача ОСОБА_4, однак так після тривалих перемовин з ним він відмовився повертати дитину та настроював дитину проти позивачки ОСОБА_3

Фактично на даний час у сторін виник спір щодо місця проживання дитини, яке відповідач змінив самовільно та незаконно, всупереч волі дитини, тим більше, що дитина від цього страждає - не ходить в дитячий садочок, позбавлена материнського піклування та опіки, змушена проживати в чужій державі, харчується виключно пельменями та в кафе їжою швидкого приготування, що, на думку позивачки, не відповідає інтересам шестирічної дитини.

Натомість, проживаючи із позивачкою ОСОБА_3, син ОСОБА_5 мав всі умови для проживання, з 01.10.2016 року він в м.Зебільц має місце в дитячому садочку, що підтверджується відповідною довідкою. Також документально підтверджено наявність у сина повного медичного страхування в Німеччині, з 24.06.2016 року син має зареєстроване місце проживання в м.Зебільбц, Німеччина, підтверджене довідкою відповідного органу.

Після фактичного викрадення дитини позивачка ОСОБА_3 в м.Зебільц Німеччина звернулась з відповідною заявою в поліцію, де стосовно ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження за ст.235 Кримінального кодексу Німеччини про викрадення дитини, що підтверджується довідкою від 24.10.2016 року, однак до повернення відповідача на територію Євросоюзу вжити заходів щодо його виявлення та затримання поліцією Німеччини не є можливим, а відповідач ОСОБА_4 з сином переховується від правосуддя в м.Калінінград, що є складовою Російської Федерації.

Також про самовільну зміну місця проживання дитини відповідачем ОСОБА_4, позивачкою ОСОБА_3, подано відповідну заяву в Виноградівський ВП Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області, де по даному факту проводиться перевірка.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 27-1 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен забезпечити захист прав малолітніх або неповнолітніх осіб.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, поняття „розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленності з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка на даний час знаходиться по місцю свого проживання в АДРЕСА_2, де звернулась із відповідною заявою щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_5 в орган опіки та піклування Виноградівської РДА, яка своїм рішенням № 03-19/2830 від 28.10.2016 року вирішила:

1. Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

2. Зобов'язати ОСОБА_4, батька дитини, належним чином брати участь у вихованні та утриманні малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Хоча дане рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання відповідно до ст.158 Сімейного кодексу України, однак відповідач ОСОБА_4, дане рішення не виконав і сина позивачці не повернув.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене, враховуючи інтереси дитини, позицію представника органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з матір»ю, позицію представника відповідача, який позов не визнав, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із її матір»ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог та керуючись ст.ст.10 п.3,11 п.1,60 п.1,88,212-213,215,218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- орган опіки та піклування Виноградівської РДА про визначення місця проживання дитини - задоволити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір»ю- позивачкою ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_5

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийА. А. Надопта