АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

29 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 11 лютого 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2,треті особи : ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5,Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 26 червня 2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000 доларів США зі сплатою 13, 50% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 червня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до вказаного кредитного договору з 08 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 16% річних. На забезпечення виконання взятих відповідачем за кредитним договором зобов'язань 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м, жилою площею 16, 10 кв.м.

Крім того, 26 червня 2008 року між тими ж сторонами укладено ще один іпотечний договір, предметом якого стала двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 45, 30 кв.м., жилою площею 26, 30 кв.м.

Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати процентів за умовами кредитного договору, в результаті чого станом на 09 січня 2013 року утворилася заборгованість в сумі 295 812, 93 доларів США, що еквівалентно 2364432 грн. 75 коп.,з яких: заборгованість за кредитом - 166 250, 26 доларів США, що еквівалентно 1328838 грн. 32 коп.; заборгованість за процентами - 106712, 95 доларів США, що еквівалентно 852956 грн. 59 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 8795, 02 доларів США, що еквівалентно 70 298 грн. 57 коп., та пеня за несвоєчасне повернення процентів у сумі 14 054, 71 доларів США, що еквівалентно 112339 грн. 27 коп. 08 серпня 2012 року банком на адресу відповідача надіслано письмову вимогу з пропозицією погасити заборгованість за кредитним договором або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» зазначені предмети іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте дана вимога залишилася без задоволення. За таких обставин на підставі умов укладених договорів та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» позивач, уточнивши позовні вимоги, просив у рахунок часткового погашення заборгованості відповідача за договором кредиту в розмірі 1 037 000 грн. звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість якої відповідно до висновку про варість майна від 24 грудня 2012 року складає 576 000 грн., а також на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 вартістю 668 400 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року позов задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту від 26 червня 2008 року в розмірі 1 037 000 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34 кв.м., жилою площею 16,10 кв.м., та на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45, 30 кв.м., жилою площею 26,30 кв.м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, безпідставне не урахування судом того, що майно не могло передаватися у власність позивача у 2015 році по оцінці 2012 року, тощо що банк не надсилав досудову вимогу про погашення боргу, що сплинув строк позовної давності відносно деяких щомісячних платежів. Вважає, що розмір заборгованості обрахований невірно, та звертаючи стягнення на предмет іпотеки суд порушив права неповнолітньої дитини, яка проживає в іпотечній квартирі.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року задоволено касацій скаргу ПАТ «Укрсоцбанк», рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки та третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_1, апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній.

Представник позивача ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити.

Інші треті особи в судове засідання не з'явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином. Виходячи з положень ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним ,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в обраний позивачем спосіб, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем наявності в нього права вимоги до відповідача в рамках заявлених позовних вимог, доведеності розміру та підставності нарахування кредитної заборгованості, а також обґрунтованості вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Проте погодитися з такими висновками суду у повній мірі не можна.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2, укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000 доларів США зі сплатою 13, 50 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 червня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до вказаного кредитного договору з 08 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 16 % річних.

Відповідно до п. п. 2.4, 2.4.1 Кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно на суму фактичної заборгованості за кредитом у валюті кредиту за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році; при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Згідно п. 4.1 Кредитного договору, у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4, 2.10 цього договору, комісій, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1, 3.2.3, 3.3.8.1, 3.3.14 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

За умовами п. 4.3 Кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2 - 3.3.5, 3.3.7 - 3.3.16 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок.

Судом встановлено, що відповідачка взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та додатковим договором до нього по сплаті кредитних коштів та відсотків не виконує і станом на 09 січня 2013 року в неї виникла заборгованість на загальну суму 295 812,93 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (за 1 дол. США - 7,9930 грн.) станом на 09.01.2013 року еквівалентно 2 364 432 грн. 75 коп., яка включає: - заборгованість за кредитом в розмірі 166 250,26 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.01.2013 р. (за 1 дол. США - 7,9930 грн.) становить суму 1 328 838 грн. 32 коп.; - заборгованість за відсотками в сумі 106 712,95 дол. США, що еквівалентно сумі 852 956 грн. 59 коп.; - пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 8 795,02 дол. США, що еквівалентно сумі 70 298 грн. 57 коп.; - пеню на несвоєчасне повернення відсотків в сумі 14 054,71 дол. США, що еквівалентно 112 339 грн. 27 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

На забезпечення виконання взятих відповідачем за кредитним договором зобов'язань 26 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 42.02-11/581, предметом якого визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,00 кв. м, жилою площею 16,10 кв. м.

Крім того, 26 червня 2008 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір № 42.02-11/582, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею 26,30 кв. м.

Пунктами 2.4.7 іпотечних договорів визначено, що іпотекодержатель має право, у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України.

Відповідно до п. 4.5. договорів, при укладенні договорів іпотеки АКБ СР "Укрсоцбанк" та відповідач дійшли згоди, що банк за своїм вибором звертає стягненні на предмети іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі банку права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечення іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку"; або шляхом продажу предмета іпотеки банком від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку"; або шляхом організації банком продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі- продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" (п. 4.5 Іпотечних договорів).

Пунктами 4.6 обох Іпотечних договорів обумовлено те, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі- продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку"; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

08 серпня 2012 року ПАТ "Укрсоцбанк" надіслало на адресу відповідачки письмову вимогу з пропозицією погасити заборгованість за кредитним договором або передати у власність ПАТ "Укрсоцбанк" зазначені предмети іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, проте дана вимога залишилася без задоволення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, набуття іпотек од ержателем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотекодержателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту.

В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, як це передбачено укладеним між сторонами договором, відбувається в порядку, визначеному ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

За правилами даної статті, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом.

Таким чином, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені.

Однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку»,ст.392 ЦК України та не урахував ,що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб виззначений позивачем - шляхом визнання права власності на предмет іпотеки можливий лише у позасудовому порядку дому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення районного суду м.Києва від 11 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2,треті особи : ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5,Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 755/456/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10918 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.