Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Тернопільського національного економічного університету, Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, за касаційною скаргоюОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Тернопільського національного економічного університету (далі - ТНЕУ), Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 05 січня 1985 року вона працювала на посаді кухаря їдальні санаторію-профілакторію ТНЕУ. У зв'язку із скороченням чисельності працівників, пов'язаним з ліквідацією санаторію профілакторію 27 січня 2015 року її попереджено про майбутнє звільнення та 01 квітня 2015 року звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Заробітна плата з моменту повідомлення про ліквідацію санаторію-профілакторію їй не нараховувалась. При звільненні із займаної посади у порушення ст. 116 КЗпП України їй було сплачено належних сум, в тому числі, заборгованості по заробітній платі за лютий - березень.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідачів: невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2015 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 3 044 грн 62 коп., вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2015 року по час ухвалення судового рішення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_3 2 902 грн 80 коп. невиплаченої заробітної плати, 9 558 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 522 грн 20 коп. вихідної допомоги.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Тернопільського національного економічного університету на користь ОСОБА_3 1 522 грн 20 коп. вихідної допомоги за вирахуванням з вказаних сум прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 05 січня 1985 року працювала кухарем в їдальні санаторію-профілакторію ТНЕУ.

27 січня 2015 року позивача попереджено про майбутнє звільнення 30 березня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, внаслідок ліквідації санаторію-профілакторію ТНЕУ.

Згідно з наказом головного лікаря санаторію-профілакторію від 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з 01 квітня 2015 року з займаної посади у зв'язку сі скороченням чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою винесення вищевказаного наказу є наказ ТНЕУ від 22 січня 2015 року № 32 зі змінами, внесеними наказом ТНЕУ від 02 лютого 2015 року № 46 «Про ліквідацію санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету», з 02 квітня 2015 року.

Згідно з довідкою санаторію-профілакторію ТНЕУ, ОСОБА_3 у жовтні 2014 року нараховано заробітну плату в розмірі 1 520 грн 94 коп., у листопаді 2014 року - 1 573 грн 59 коп., у грудні 2014 року - 1 471 грн 03коп.

З січня по березень 2015 року заробітна плата позивачу не нараховувалася.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом - санаторієм-профілакторієм ТНЕУ. Цим же підрозділом їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, кошти для виплати якої, перераховувалися виконавчою дирекцією Тернопільського обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

14 січня 2014 року між Тернопільським відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, ТНЕУ та санаторієм-профілакторієм був укладений договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів Фонду.

За цим договором сторонами виконано усі передбачені ним зобов'язання. Ці кошти використовувались для оплати праці, оскільки це полегшувало контроль зі сторони Фонду за використанням вказаних коштів.

На 2015 рік між Тернопільським відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, ТНЕУ та санаторієм-профілакторієм договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів Фонду не укладався, тому і зобов'язань у відповідача Тернопільського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності перед ТНЕУ, санаторієм-профілакторієм, а також перед позивачем ОСОБА_3 як працівником немає.

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не є власником санаторіїв-профілакторіїв, а лише здійснював часткове фінансування їх у межах асигнувань, що визначалися щорічно при затвердженні бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на наступний рік.

Санаторій-профілакторій є відокремленим підрозділом ТНЕУ і діє на підставі Положення про санаторій-профілакторій ТНЕУ в межах повноважень, наданих його власником.

Таким чином, у разі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, вивільнення працівників здійснюється власником санаторію-профілакторію відповідно до вимог Кодексу законів про працю України.

Власником санаторію-профілакторію є ТНЕУ.

Отже, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що кошти, які підлягають виплаті позивачу при звільненні підлягають стягненню з ТНЕУ.

Відповідно до частини 1 статті 94 Закону України Про оплату праці заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у встановлений строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що власником санаторію-профілакторію ТНЕУ всупереч положень ст. 44 КЗпП України не було здійснено виплату вихідної допомоги в розмірі не менше середньомісячного заробітку позивачу при звільненні останньої за п. 1 ст.40 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана сума підлягає стягненню з ТНЕУ на користь позивача у судовому порядку з розрахунком середньомісячного заробітку в сумі 1522 грн 20 коп., проведеним судом у відповідності до вимог закону (Постанові КМУ від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348) Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати).

Щодо вимог позивача про стягнення заробітної плати за період з 01 лютого 2015 рік до 1 квітня 2015 рік, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що такі вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України в матеріалах справи відсутні докази нарахування позивачу заробітної плати за вказаний період, а також будь-які докази того, що позивач працювала в даний період (табель обліку робочого часу та ін.). Натомість, судом встановлено, що згідно з довідкою, долученою до матеріалів справи, заробітна плата позивачу за вказаний період не нараховувалась.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення на її користь з ТНЕУ вихідної допомоги у розмірі 1 522 грн 20 коп.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального та матеріального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович