Провадження № 2/582/31/16
Справа № 582/1001/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2016 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області в складі :

головуючого судді Жмурченка В.Д.,

за участю секретаря Коваль В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 в смт. Недригайлів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До суду з даним позовом звернувся позивач та просить суд поновити його на роботі в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк "Приватбанк" на умовах трудового договору № 141 від 04 липня 2005 року, з посадовим окладом 3 729 грн. на місяць.

Крім того просить стягнути з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість по заробітній платі з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, що становить 18 645 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 червня 2015 року по день постановления рішення судом, моральну шкоду в сумі 100 000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, мотивуючи їх тим що він раніше проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 та працював на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів "Споживче кредитування" Донецького регіонального управління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" з посадовим окладом в розмірі 3 729 грн.

В травні місяці 2014 року в місті Горлівка розпочалися бойові дії. З 11 липня 2014 року по 04 серпня 2014 року, відповідно до листка непрацездатності Серії АГ Л № 618301 перебував на лікарняному. Даний лист непрацездатності ПАТ КБ "Приватбанк" йому оплатив.

05 серпня 2014 року, коли позивач вийшов на роботу до Горлівського відділення ПАТ КБ "Приватбанк", то відділення не працювало. Чому воно закрилось йому на той час було не відомо. Про закриття робочого місця його ніхто не попереджував. З 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року він не отримував заробітної плати, не мав ніяких доходів та був вимушений переховуватись від терористів, які захватили місто Горлівку.

Вважає в період часу з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року залишився без роботи по вині відповідача ПАТ "Приватбанк", а тому останній повинен виплатити за цей період 18 645 грн. ( 3 729 х 5 = 18 645).

05 січня 2015 року ПАТ "Приванбанк" незаконно звільнив його з роботи з вищевказаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпІІ України за відмову у продовженні роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Іншої роботи ПАТ КБ "Приватбанк" йому не пропонував.

В подальшому в зв'язку з окупацією міста Горлівка Донецької області терористами, він був вимушений залишити свою квартиру та терміново виїхати з окупованої території разом з членами родини в село Вільшана, Недригайлівського району Сумської області.

Вважаючи що його звільнення було не законним він звернувся з письмовою заявою про поновлення на роботі і наказом від 17 червня 2015 року, був поновлений на роботі на попередній посаді.

Він неодноразово звертався до відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" із письмовими заявами про працевлаштування у відділеннях в Сумській області, але відповідач відмовив і запропонував роботу в містах Дніпропетровськ, а Луцьк, Тернопіль, Ужгород, Чернівці та Хмельницький на 2-х годинний робочий день з чим позивач не погодився.

30 жовтня 2015 року позивач рекомендованим листом отримав Наказ від 23 жовтня 2015 року про звільнення його з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпІІ України з 28 жовтня 2015 року, в зв"язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов прані.

Крім того позивач є інвалідом 3-ї групи і влаштуватись на роботу для нього є дуже великою проблемою. Діями відповідача ПАТ КБ "ІІриватбанк", які полягають в умисному залишенні його без роботи та без засобів на існування в окупованому місті Горлівка, незаконне звільнення з роботи, не проведення повного розрахунку в день звільнення, відмова у поновленні на роботі на повний робочий день із попереднім посадовим окладом та інші порушення трудового законодавства України щодо нього призвели до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду завдану неправомірними діями відповідача він оцінює в 100 000 (сто тисяч) грн.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" позовні вимоги позивача не визнала взагалі пояснивши це тим що ОСОБА_1 працював у Донецькому регіональному управлінні ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з 05.07.2005 р.

5 січня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці).

Після надходження від ОСОБА_1 листа від 08.05.2015 р. розпорядженням № Э.28.0.0.0/1-6777638 від 17.06.2015 р. було відмінено дію наказу про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі.

У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та призупиненням здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, згідно з постановою НБУ № 466 від 06.08.2014 р., з метою забезпечення безпеки роботи працівників було прийнято рішення про зміну істотних умов праці ОСОБА_1

Повідомлення про зміну істотних умов праці було направлено позивачеві та вручено особисто 18.08.2015 р. але з боку ОСОБА_1 не було вчинено жодних дій, які б свідчили про його згоду на продовження роботи за новими умовами праці.

Враховуючи це 23.0.2015 року було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України встановивши в наказі останній день роботи 28.10.2015 рік.

При звільненні було нараховано усі належні працівникові суми, в тому числі вихідну допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України, проте у зв'язку із відсутністю реквізитів для виплати були перераховані на рахунок депонованої заробітної плати. Після отримання від ОСОБА_1 заяви про виплату належних коштів із зазначенням номеру карти для виплати 16.12.2015 р. суми були виплачені за вказаними реквізитами.

Таким чином, у зв'язку із нарахуванням і виплатою заробітної плати та допомоги за час тимчасової непрацездатності у спірний період, правові підстави для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні.

Виходячи з вищенаведено, звільнення Позивача від 28.10.2015 р. було здійснено відповідно до чинного законодавства, заробітна плата за період простою Позивачеві була виплачена, при звільненні проведено повний розрахунок, а тому сторона відповідача вважає, що позовна вимога про стягнення компенсації моральної шкоди є безпідставною і тому не підлягає задоволенню.

Суд заслухавши доводи сторін перевіривши зібрані по справі докази вважає що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено що позивач по справі ОСОБА_2 раніше проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 та працював у Донецькому регіональному управлінні ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з 05.07.2005 року на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів "Споживче кредитування".

Посадовий оклад складав 3 729 гри.(а.с.57).

З 11 липня 2014 року по 04 серпня 2014 року, ОСОБА_2 відповідно до листка непрацездатності Серії АГ Л № 618301 перебував на лікарняному. Даний лист непрацездатності оплачений.

У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей була призупинена діяльність підприємств в тому числі і Донецького регіонального управління ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в м. Горлівка.

05 серпня 2014 року, позивач вийшов на роботу до Горлівського відділення ПАТ КБ "Приватбанк" але відділення вже не працювало.

В судовому засіданні було з"ясовано що деякий час ОСОБА_2В проживав у м. Горлівка та переховувався від терористичних угрупувань а потім переїхав разом з родиною в с. Вільшана Недригайлівського району Сумської області на постійне місце проживання.

5 січня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці).

Розрахунок проведений не був.

Частина 1 ст. 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснюється, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як причиною відмови у виплаті позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2015 р. по 17.06.2015 р. відповідач посилається на абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 р. де зазначено що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час а позивачем не надано доказів того, що за час вимушеного прогулу з 05.01.2015 р. по 17.06.2015 р. ним не було отримано доходів,

На думку суду дане твердження відповідача є безпідставе. В судовому засіданні позивач надав до суду докази про відсутність у нього роботи та інших доходів крім отримуваної пенсії.

Як відсутність вини підприємства представник відповідача вказує на оформлення ОСОБА_3 з червня 2014 року щорічних відпусток, відповідно до роз"яснення Міністерства Соціальної політики України 08.07.2014 року.

На думку суду оформлення відпусток таким чином є істотним порушенням зі сторони відповідача вимого Законів України про працю, так як самим роз"яснення Міністерства Соціальної політики України 08.07.2014 року так і Трудовим законодавством передбачені дані відпустки лише за письмовою згодою працівника. Виходячи з матеріалів справи така згода була відсутня.

Виходячи з наведених норм закону на думку суду на користь позивача підлягає стягненню заборгованність по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, всього 109 робочих днів, що становить 19 355 грн. ( 109 х 177.57( середньодневна зарплата) = 19 355 грн.), а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, всього 115 робочих днів, що становить 20 420 грн. ( 115 х 177.57( середньодневна зарплата) = 20 420 грн.)

В подальшому після надходження від ОСОБА_1 листа від 08.05.2015 р. розпорядженням № Э.28.0.0.0/1-6777638 від 17.06.2015 р. було відмінено дію наказу про звільнення, поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі.

В судовому засіданні представник відповідача стверджував що позивачу ОСОБА_2В в подальшому було запропоновано інші умови праці зокрема на які позивач не погодився зокрема:

оператор центру, м. Дніпропетровськ, на умовах неповного 2-годинного робочого дня з оплатою пропорційно відпрацьованому часу;

заступник керівника бізнесу провідний спеціаліст з продажу автомобілів Бізнесу «Споживче кредитування», на умовах неповного 2-годинного робочого дня з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, м. Луцьк, Тернопіль, Ужгород, Чернівці, Хмельницький.

Отримавши відмову від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці наказом № ЭТЮ-УВ-2015-71-П від 23.10.2015 р. ОСОБА_1 був звільнений з ПАТ КБ 'ПРИВАТБАНК". на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці). Останнім робочим днем було встановлено 28.10.2015 рік.

В судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт належного повідомлення та дачі згоди або відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Власник повинен мати докази відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках змін в організації виробництва та праці. Якщо ж такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. При зміні істотних умов праці власник видає наказ.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 установлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

Виходячи з даних правовідносин, на думку суду, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та призупинення дії Горлівського відділення Приватбанку, де працював позивач, не є зміною істотних умов праці а тому власник не мав права їх змінювати а працівника звільняти за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці).

Відповідно до наданих сторонами доказів при звільненні ОСОБА_2В було виплачено 10 992 грн. 11 коп. ( а.с. 47)

На думку суду звільнення позивача було проведено з порушенням норм Кодексу Законів про Працю України, а тому він підлягає поновленню на попередній посаді з виплатою йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року(день винесення рішення судом), всього 302 робочих дні що становить 53 626 грн. ( 302 х 177.57( середньодневна зарплата) = 53 626 грн.), відрахувавши різницю в сумі 10 992 грн.11 коп виплачених йому підприємством при звільненні з роботи, що становить 42 634 грн.

Всього до сплати згідно наведених розрахунків підлягає : 19 355 грн + 20 420 грн + 42 634 грн. = 82 409 грн.

Відповідно до ст. 113 ч. 3 КЗпП України за час простою, коли винекла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров"я працівника або для людей, які його оточують, не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

А тому посилання відповідача на те що позивачеві при звільненні нараховувалася заробітна плата з розрахунку двох третин тарифної ставки є безпідстане, так як простой підприємства виник не з вини працівника.

З огляду на існування заявленої позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності).

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

На думку суду в судовому засіданні встановлений причинний зв"язок між неправомірними діями відповідача та шкодою яка спричинена позивачу, враховуючи що ОСОБА_2 є інвалідом 3-ї групи і влаштування на іншу роботу для нього є проблематично а саме порушення трудового законодавства України призвели до втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачеві, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, характеру правопорушення та вимог розумності і справедливості та вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 36, 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209-212, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника бізнесу-провідного спеціаліста по продажу автомобілів Бізнеса "Споживче кредитування" Донецького регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на умовах трудового договору № 141 від 04 липня 2005 року, з посадовим окладом 3 729 грн. на місяць.

Стягнути з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, що становить 19 355 грн.

Стягнути з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, що становить 20 420 грн.

Стягнути з відповідача ПАТ КБ " Приватбанк" ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року(день постановления рішення судом) що становить 42 634 грн.

Стягнути з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Всього до стягнення підлягає 87 409 грн.

Стягнути з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати в розмірі 1378 грн.

Це рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Недригайлівський районний суд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя ОСОБА_4