Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5462/16-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 48 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Загальноосвітньої школи 1-3 ступенів №7 м. Житомира, треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, ОСОБА_3, Житомирська місцева прокуратура, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши вимоги, просила розірвати шлюб із відповідачем, визначити місце проживання спільних дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з нею, зобов'язати відповідача усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні її з дітьми, повернути дітей за їх місцем проживання : АДРЕСА_1; зобов'язати ЗОШ 1-3ст. №7 м. Житомира при прибутті дітей негайно її повідомити, забезпечити присутність дітей у школі до її прибуття. Зазначала, що від шлюбу з ОСОБА_2 у них є троє неповнолітніх дітей, які без її згоди проживають з батьком за невідомою адресою. Спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем неможливе, вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Вважає, що діти повинні проживати з матір'ю, оскільки для цього є всі належні умови. Позивачу невідомо місце перебування її дітей, а недбалість працівників школи призвела до фактичного викрадення дітей без її згоди зі сторони чоловіка, що вплине на їх успішність та освітній розвиток.

Рішенням Богунського райсуду м. Житомира від 03 серпня 2016р. позов задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення частково скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Крім того, останній змінив місце проживання проти її волі, викравши дітей з навчального закладу. Позивач забезпечена житлом, проживає в орендованому будинку, де є всі належні умови для проживання дітей.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 із 04 квітня 2007р. перебували у зареєстрованому шлюбі і мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 Проживають ОСОБА_2 і ОСОБА_1 окремо, їх неповнолітні діти проживають разом з батьком.

Судом встановлено, що органами поліції у березні 2016р. із позивачкою ОСОБА_1 було проведено роз'яснювально-профілактичну бесіду з приводу недопущення вчинення нею насильства щодо її дітей, складено відносно неї адміністративний протокол за ч.1 ст.1732 КУпАП - вчинення насильства у сім'ї (а.с.155-157). Службою у справах дітей Житомирської міської ради ОСОБА_6, 2002р.н., ОСОБА_5, 2003р.н., поставлено на профілактичний облік як таких, що зазнали насильства в сім'ї від своєї матері - ОСОБА_1, внаслідок вчинення нею відносно дітей фізичного, психологічного та економічного насильства.

Крім того, у зв'язку з вчиненням насильства над малолітніми дітьми їх мамою ОСОБА_1, їх родина занесена Житомирським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ЖМР до обліку сімей, які знаходяться у складних життєвих обставинах з різних причин, у т.ч. і з причин вчинення насильства над дітьми, що підтверджується копією листа №583 від 26.04.2016р. Психологами цієї служби з 31.03.2016р. дітям сім'ї ОСОБА_1 надавався комплекс психологічних консультацій з метою підтримки їх психоемоційного стану після того як мати застосовувала до них насильство (лист №496 від 06.04.2016р.). При наданні первинної психологічної консультації 22.04.2016р. було з'ясовано, що між братами існує тісний емоційний зв'язок, вони дуже прив'язані один до одного. Міжособистісні стосунки між батьком і дітьми гармонійні, доброзичливі. Батько для хлопців є авторитетом, поряд з ним вони відчувають себе впевненими та захищеними. Діти відчувають певний дискомфорт, коли потрібно продовжувати речення, які стосуються їх матері. На запитання про неї діти замикаються в собі та нервують. Зі слів дітей стало відомо, що матір застосовувала до них фізичну силу, як один із методів покарання, у зв'язку із даними фактами діти мають на неї глибоку образу і не бажають спілкуватися та проживати з нею.

Згідно з ч.2 ст.162 СК України - дитина не може бути повернута тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог ЦПК України та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Опитані без присутності батьків в судовому засіданні в присутності спеціалістів Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді і перекладача, неповнолітні діти пояснили, що проживають разом із батьком, з яким у них добрі відносини. З матір'ю вони не бачаться, оскільки не хочуть цього, вона їх б'є, кричить на них, вживає спиртні напої. Бажають в подальшому проживати лише з батьком.

Матеріалами справи доведено, що після переїзду з Німеччини у вересні 2015р. до березня 2016р. сім'я ОСОБА_1 проживала в орендованій кв.АДРЕСА_2. Наприкінці березня 2016р. позивачка переїхала проживати до знайомої за адресою: АДРЕСА_1 разом із молодшим сином. Проте з 31.03.2016р. він також проживає разом із батьком і братами. Після того, як батьку дітей - ОСОБА_2 стало відомо про факти жорсткого поводження дружини з дітьми, він звернувся з відповідними заявами до Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області, служби у справах дітей Житомирської міськради, Житомирського міського центру соціальних служб для дітей, сім'ї та молоді. Діти категорично відмовляються проживати з матір'ю.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Апеляційний суд погоджується із висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.07.2016р. №659 про доцільність проживання дітей із батьком, виходячи з їх інтересів, беручи до уваги бажання проживати з батьком. Це рішення виконкому Житомирської міської ради не скасоване, недійсним не визнано.

Судом встановлено, що батько дітей створив всі умови для нормального проживання, розвитку та навчання дітей, має стабільний дохід, здійснює медичний догляд за дітьми.

Згідно вимог ч.2 ст.161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.

Власного житла, яке б відповідало потребам дітей, позивачка не має, від обстеження матеріально-побутових умов проживання в орендованому житлі по АДРЕСА_1 відмовилася. Є безпідставним її посилання на наявність у неї житла у м.Кривий Ріг. Власниками тієї трикімнатної квартири є її мати та сестра, які проживають у цьому житлі втрьох із сином останньої. Жодного доказу того, що ОСОБА_1 працює, має самостійний стабільний дохід, слідкує за розпорядком дня дітей, їх харчуванням, надає їм лікування, організовує відпочинок та дозвілля, а також того, що діти мають більший моральний та емоційний зв'язок з нею, ніж з батьком, не надано.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтями 3,18 Конвенції «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей сторін, необхідно виходити з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст.141 СК України), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей, відповідно до положень Конвенції про права дитини та принципу 6 Декларації та вимог положень ч.2 ст.160, ст.161 СКУ, за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за згодою самої дитини.

Пленум Верховного Суду України у п.18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік і з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Судом першої інстанції з'ясовано характер ставлення дітей та батька одне до одного, наявність у них відповідного контакту, більшу прихильність хлопчиків до батька, умови дітей можна визнати сприятливими для їх правильного виховання та розвитку, вони оточені піклуванням і доброзичливістю. Батько для дітей є більш авторитетним, відносини з ним будуються на довірі, тато виступає орієнтиром і зразком для синів.

Колегія суддів вважає, що у батька діти перебувають у середовищі, яке більш сприятливе для їх виховання. Поведінка батька свідчить, що діти тягнуться до нього, що він зможе, керуючись почуттям любові до дітей, проявити життєву мудрість щодо поступового переходу дітей від одних умов життя до інших.

Судом встановлено, що батько здатний забезпечити належні умови для їх життя, освіти, оздоровлення, займається їх вихованням і розвитком. Доказів, які б свідчили що ОСОБА_2 неналежно виконує свої обов'язки по відношенню до дітей, не приділяє їм достатньо уваги, що його поведінка може зашкодити розвитку дітей, позивачем не подано.

З врахуванням викладеного, коли батько може забезпечити нормальні умови для розвитку і виховання дітей, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що підстави для передачі дітей для проживання від батька до матері відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: