Справа № 145/223/16-ц Провадження № 22-ц/772/3318/2016Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 47 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участі: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними,

В с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Можайське» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно державних актів на право власності на земельні ділянки він є власником трьох земельних ділянок загальною площею 10,7508 га, що розташовані на території Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В липні 2015 року відповідач по цій справі ТОВ «Можайське» подав в суд позовну заяву про усунення перешкод в користуванні належними йому земельними ділянками та відшкодування шкоди, пославшись в позові, зокрема, на договори оренди землі № НОМЕР_3 від 27 липня 2011 року, № НОМЕР_2 від 27 липня 2011 року та № НОМЕР_1 від 27 липня 2011 року.

В ході розгляду зазначеної справи було призначено та проведено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області № 336-П від 7 жовтня 2015 року підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 27 липня 2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_3, підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 27 липня 2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_2, підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 27 липня 2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_1 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою».

Враховуючи те, що він не підписував оспорювані договори оренди земельних ділянок № НОМЕР_3 від 27 липня 2011 року, № НОМЕР_2 від 27 липня 2011 року та № НОМЕР_1 від 27 липня 2011 року, просив визнати їх недійсними.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов відповідно до вимог, викладених у позовній заяві.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. На апеляційну скаргу надав письмові заперечення і просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали даної цивільної справи і матеріали цивільної справи № 145/992/15ц, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 виданого 1 жовтня 2004 року, позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,5836 га, що розташована на території Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 7).

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 1 жовтня 2004 року, позивач є власником земельної ділянки площею 3,5836 га, що розташована на території Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 8).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, виданого 1 жовтня 2004 року, позивач є власником земельної ділянки площею 3,5836 га, що розташована на території Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 6).

27 липня 2011 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Можайське» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 3,5836 га за № НОМЕР_3, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі 30 березня 2012 року за №02262. Договір укладено на 10 років (а. с. 16-20).

27 липня 2011 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Можайське» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 3,5836 га за № НОМЕР_2, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі 30 березня 2012 року за №02263. Договір укладено на 10 років (а. с. 21-24).

27 липня 2011 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Можайське» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 3,5836 га за № НОМЕР_1, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі 30 березня 2012 року за №02261. Договір укладено на 10 років (а. с. 25-29).

У липні 2015 року ТОВ «Можайське» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками і відшкодування шкоди. Товариство просило усунути перешкоди у користуванні трьома земельними ділянками № НОМЕР_3, № НОМЕР_2, № НОМЕР_1 площа кожної по 3,5836 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Шендерівської сільської ради і належать ОСОБА_3, шляхом заборони ОСОБА_3 користуватися цими земельними ділянками, які перебувають в оренді ТОВ «Можайське» на підставі договорів оренди земельної ділянки від 27 липня 2011 року і які зареєстровані у відділі Держкомзему України у Тиврівському районі 30 березня 2012 року, шляхом обробітку, посіву тощо до закінчення строку дії цих договорів (а. с. 56-57).

Ці заявлені позовні вимоги відповідач ОСОБА_3 не визнав з тих підстав, що такі договори оренди землі у 2011 році він не укладав із товариством та не підписував їх, а на підтвердження своїх заперечень, просив призначити по справі судову почеркознавчу експертизу, подавши 10 серпня 2015 року відповідне клопотання (справа № 145/992/15-ц а. с. 70).

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2015 року клопотання відповідача ОСОБА_3 задоволено; призначена судова почеркознавча експертиза (справа № 145/992/15-ц а. с. 74), за наслідком проведення якої 7 жовтня 2015 року експерт надав висновок № 336-П (а. с. 9-15; справа № 145/992/15-ц а. с. 113-118).

Згідно висновку експерта № 336-П від 07 жовтня 2015 року підпис в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» в договорі оренди землі від 27.07.2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_3, підпис в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» в договорі оренди землі від 27.07.2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_2, підпис в графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» в договорі оренди землі від 27.07.2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га за № НОМЕР_1 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (копія висновку експерта - а. с. 154-НОМЕР_1).

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року, яка набрала законної сили, провадження у справі за позовом ТОВ «Можайське» до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками і відшкодування шкоди зупинене до набрання законної сили рішенням у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Можайське» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним (справа № 145/992/15-ц а. с. 163).

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно вимог статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зі змісту цього закону слідує, що правочин як вольова дія є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, визначеною статтею 627 ЦК України.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний документ.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Результати аналізу статей 202, 203, 215, 638 ЦК України, статті 14 Закону України «Про оренду землі», дають підстави для висновку про те, що вчиненням правочину слід вважати те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, склали та скріпили підписом письмовий документ, у якому зафіксовані правові наслідки цього правочину.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення орендодавця, а тому

правильним буде висновок про недійсність спірних договорів оренди на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

При цьому судом враховані наступні обставини.

ОСОБА_3, являючись відповідачем по цивільній справі за позовом ТОВ «Можайське» до нього про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками і відшкодування шкоди, цього позову не визнав лише з тих підстав, що він не укладав і не підписував із ТОВ «Можайське» договору оренди трьох земельних ділянок.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання таких вимог цивільного процесуального закону і користуючись своїми правами ОСОБА_3 заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи

За наслідками її проведення експерт надав висновок № 336-П від 7.10.2015 року, згідно якого підписи в графі «орендодавець» в договорах оренди землі від 27 липня 2011 року, земельна ділянка площею 3,5836 га НОМЕР_7, № НОМЕР_2, № НОМЕР_1 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до вимог, зазначених у статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1). Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ч. 2).

За клопотанням представника позивача ОСОБА_3 із суду першої інстанції витребувано цивільну справі № 145/992/15-ц, яка оглядалася судом першої інстанції при розгляді даної цивільної справи та у якій міститься оригінал письмового доказу - висновок експерта № 336-П від 07.10.2015 року (а. с. 113-118).

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 на виконання вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України, доводячи обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, подав докази, у тому числі письмові: копії трьох Державних актів на право власності на земельну ділянку (а. с. 6, 7, 8), копії трьох договорів оренди землі від 27 липня 2011 року (а. с. 16-29), копію висновку експерта, у тому числі копію, засвідчену експертною установою, яка проводила дану експертизу (а. с. 154-159).

Згідно вимог частини 1 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Позивач на підтвердження своїх вимог, зазначаючи певні обставини, повинен їх довести, подавши відповідні докази, а відповідач, заперечуючи, повинен зазначити свої обставини, підтвердивши їх відповідними доказами.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач ТОВ «Можайське» не спростував такі вимоги та не надав жодних доказів підтверджуючих вчинення підпису саме орендодавцем ОСОБА_3 на всіх трьох договорах оренди землі.

Проте, відповідач заперечуючи вимоги зазначив, що висновок експерта вважає недопустимим доказом, оскільки експерту для дослідження надався лише один примірник в оригіналі кожного договору оренди. Договір оренди по кожній земельній ділянці виготовлявся у трьох примірниках, кожен із яких мав силу оригіналу, але експерт досліджував лише по одному примірнику кожного договору оренди землі. Також у заперечення вимог відповідач вказував, що даний висновок експерта був отриманий в іншій справі, а по цій справі судова почеркознавча експертиза не проводилася.

Такі заперечення відповідача є безпідставними, оскільки висновок експерта проведений за ухвалою Тиврівського районного суду від 11 серпня 2015 року, де експерт попереджався про кримінальну відповідальність за відмову від дачі висновку і за дачу завідомо неправдивого висновку.

Ухвала про призначення експертизи постановлена судом по цивільній справі, де сторонами являються ті ж самі особи: позивач - ТОВ «Можайське», відповідач - ОСОБА_3 Спір між ними виник з приводу правомірності використання тих же самих земельних ділянок і на підставі тих же самих договорів оренди землі від 27 липня 2011 року.

У судовому засіданні 10-11 серпня 2015 року, в якому вирішувалося клопотання відповідача ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи, були присутні представники позивача, про що свідчить журнал судового засідання від 10-11.08.2015 року (справа №145/992/15-ц а. с. 71-72) та зміст самої ухвали суду, у вступній частині якої вказано, що справа розглянута за участю представників позивача: ОСОБА_4 і ОСОБА_5; в описовій частині вказано, що представники позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не заперечують проти задоволення клопотання; у мотивувальній частині вказано, що суд вислухав осіб, що беруть участь у справі (справа № 145/992/15-ц а. с. 74).

Повноважні представники позивача, висловлюючи свою думку по клопотанню представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, добросовісно користуючись наданими їм процесуальними правами та обов'язками, вправі були заявити своє клопотання або ж доповнити клопотання позивача своїми запитаннями до експерта, чого не зробили.

ОСОБА_3, звернувшись в суд із даним позовом, обгрунтував свої вимоги певними обставинами, підтвердивши їх певними доказами.

Представник відповідача, на виконання вимог Цивільного процесуального кодексу України та добросовісно здійснюючи свої процесуальні права і виконуючи процесуальні обов'язки, в заперечення вимог позивача, не скористався своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Висновок експерта, як зазначає стаття 66 ЦПК України, - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Згідно вимог цивільного процесуального законодавства висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні суду.

Висновок експертизи може бути доказом у справі лише тоді, коли експертиза здійснена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Крім того, науковці вважають, що суд не може обґрунтовувати своє рішення висновком експертизи, отриманим іншим судом або навіть цим же судом при розгляді іншої справи.

Проте, діючим Цивільним процесуальним кодексом України такої заборони не встановлено, а, отже дозволено обгрунтовувати рішення висновком експерта, отриманим по іншій цивільній справі.

Висновок Верховного Суду України у постанові щодо застосування зазначених норм процесуального права, на сьогоднішній день, що за правилами статті 360-7 ЦПК України є обов'язковим, відсутній.

При цьому також враховується те, що спір по іншій цивільній справі вирішується між тими самими сторонами, інших сторін немає; обидві сторони приймали участь у судовому засіданні при вирішенні клопотання про призначення експертизи; перед експертом ставилося одне питання, що має значення для обох справ; предметом дослідження експертом є ті ж самі договори оренди землі.

Судом першої інстанції не виконані вимоги частини 4 статті 10 ЦПК України, які зобов'язують суд сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення сторонам їх прав та обов'язків та попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, не роз'яснено право відповідача на подачу зустрічного позову (право передбачено ч. 2 статті 31 і 123 ЦПК України).

Крім цього судом першої інстанції не виконані вимоги частини 1 статті 126 ЦПК України, яка незалежно від волі сторін чи від наявності відповідного клопотання сторін по справі, надає суду право під час розгляду справи постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження справ по яких позови взаємопов'язані і їх спільний розгляд є доцільним, зокрема, коли задоволення одного позову може виключити повністю або частково задоволення іншого позову.

Відповідно до статті 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право".

За правилами статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів.

Виходячи із принципу верховенства права, закріпленого у статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

По даній справі висновок експерта має вагоме значення, виходячи із того, що позивач оспорює свій підпис на договорах оренди землі, стверджуючи, що він не підписував таких договорів оренди, а наявний в них підпис вчинений не ним, а іншою особою.

Після роз'яснення судом апеляційної інстанції особам, які беруть участь у справі, положень частини 4 статті 10 ЦПК України, жодних клопотань, у тому числі від представника відповідача, який заперечує такий висновок експерта і такий письмовий доказ, про призначення судової почеркознавчої експертизи саме по цій цивільній справі, не надійшло.

Відповідач ТОВ «Можайське» не заперечив такого письмового доказу жодними належними, допустимими чи достовірними доказами.

Тому оцінка цього письмового доказу проводиться судом за правилами, визначеними статтею 212 ЦПК України у сукупності з іншими доказами по справі.

Розцінюється цей письмовий доказ належним доказом по справі, оскільки відповідачем не доведено, що його отримано з порушенням, у тому числі і з порушенням положень нормативно-правових актів.

Заперечення відповідача ТОВ «Можайське» в тому, що ОСОБА_3 знав, що його земельні ділянки перебувають в оренді товариства і отримував від нього орендну плату, проте доказів цього не зазначив і не надав у даній цивільній справі, не можуть заперечити заявлені позовні вимоги і доводи позивача про не підписання і не укладення ним саме таких договорів оренди, оскільки не грунтуються на законі.

У цьому колегія суддів виходить із таких міркувань.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Як встановлено вище договір оренди землі від 27 липня 2011 року орендодавець не укладав. Орендар ТОВ «Можайське» без відповідних законних підстав захватив і обробляв земельні ділянки, отримуючи від цього певний дохід. Тому орендну плату орендар сплачував власнику земельної ділянки за її фактичне використання і по своїй добрій волі.

Проте договір оренди землі це не лише домовленість сторін про орендну плату, яка зокрема включає у себе її розмір, форму (грошову, натуральну), строки і періодичність виплати тощо, про що також має бути домовленість сторін.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначені умови договору оренди землі. Істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця.

Крім того стаття 14 Закону України «Про оренду землі» визначає форму договору оренди землі: договір оренди землі обов'язково має бути укладений у письмовій формі, а посвідчуватися нотаріально має за бажанням однієї із сторін договору.

За правилами статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Статтею 19 Закону України «Про оренду землі» визначено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Орендна плата за землю визначається згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі», яка являє собою платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Аналіз наведених норм дає суду можливість зробити висновок про те, що лише згода сторін: орендодавця і орендаря, до якої вони обидва прийшли і цю свою згоду вони оформили лише письмово, являє собою договір оренди землі.

За відсутності досягнутої згоди у сторін договору, такого договору юридично існувати не може.

Твердження представника відповідача про те, що отримання орендодавцем орендної плати без укладення договору оренди землі являється підставою для визнання існування такого договору оренди землі з його умовами, зводить нанівець поняття договору як загального, так і зокрема договору про оренду землі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача заперечила отримання орендодавцем ОСОБА_3 орендної плати, пояснивши одночасно, що представник відповідача по даній справі у судовому засіданні суду першої інстанції не надавав суду доказів, які б свідчили про отримання орендодавцем орендної плати, а тому позивач позбавлений можливості їх спростувати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що договори оренди землі укладені з порушенням вимог діючого законодавства щодо наявності вільного волевиявлення однієї сторони на укладення правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України), що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, отже, наявні законні підстави для задоволення позову, оскільки всі три договори оренди землі підписані не орендодавцем ОСОБА_3, а іншою особою, правочини були укладені за відсутності його волевиявлення, оскільки він їх не підписував, повноважень на їх укладення іншій особі не надавав.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до частини 1 і 5 статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивач сплатив 551,20 гр., при подачі апеляційної скарги позивач сплатив 606,32 гр., разом 1 НОМЕР_3,52 гр., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, виходячи із задоволених вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3 Конституції України, ст. 202, 203, 204, 215, 626, 627, 638, 792 ЦК України, ст. 124 ЗК України, ст. 13, 14, 15, 16, 19 Закону України «Про оренду землі», ст. 2, 8, 10, 11, 60, 88, 212, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 27 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Можайське», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 березня 2012 року за № 02261.

Визнати недійсним договір оренди землі від 27 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Можайське», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 березня 2012 року за № 02262.

Визнати недійсним договір оренди землі від 27 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Можайське», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 березня 2012 року за № 02263.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 НОМЕР_3,52 гр.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.М. Медяний

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Матківська М.В.