Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Київського міського голови, Київської міської державної адміністрації, треті особи: Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва, ОСОБА_7, про визнання протиправними і скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Київського міського голови, який діє через представника Ходоровича Олега Михайловича, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з грудня 2008 року він працював на посаді директора комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва.

28 листопада 2012 року відповідно до наказу № 492 «Про відрядження» він вибув у відрядження до с. Чишки Пустомитівського району Львівської області та до м. Берегове Закарпатської області строком з 29 листопада по 02 грудня 2012 року.

У період перебування у відрядженні його безпідставно і незаконно було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) відповідно до розпорядження заступника міського голови - секретаря Київської міської ради від 30 листопада 2012 року № 217.

Звільнення вважає незаконним, оскільки воно проведене з грубим порушенням вимог законодавства, зокрема ч. 3 ст. 121 КЗпП України, а тому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Гереги Г.Ф. від 30 листопада 2012 року № 217 та від 17 січня 2013 року № 10 про призначення ОСОБА_7 на посаду директора комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва, поновити його на цій посаді та стягнути з Київської міської державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження заступника міського голови - секретаря Київської міської ради Гереги Г.Ф. від 30 листопада 2012 року № 217 про звільнення ОСОБА_6 з посади директора комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва. Поновлено ОСОБА_6 на посаді директора комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва з 01 грудня 2012 року. Рішення в частині поновлення ОСОБА_6 на роботі допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Київський міський голова, який діє через представника Ходоровича О.М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судами встановлено, що 11 грудня 2008 року розпорядженням Київського міського голови № 556 ОСОБА_6 було призначено директором комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва на контрактній основі.

03 березня 2009 року між ОСОБА_6, як директором комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва, та виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) було укладено контракт.

Відповідно до наказу від 28 листопада 2012 року № 492 «Про відрядження», який винесено на підставі факсограми КО «Київзеленбуд» від 26 листопада 2012 року, позивач вибув у відрядження до с. Чишки Пустомитівського району Львівської області та до м. Берегове Закарпатської області. Строк відрядження - з 29 листопада по 02 грудня 2012 року.

Розпорядженням заступника Київського міського голови - секретаря Київради від 30 листопада 2012 року № 217 ОСОБА_6 звільнено із займаної посади 30 листопада 2012 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Розпорядженням заступника Київського міського голови - секретаря Київради від 17 січня 2013 року № 10 ОСОБА_7 призначено директором комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із недоведеності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача було проведено з порушенням трудового законодавства, оскільки він був звільнений у період перебування у відрядженні, що підтверджується відповідними доказами.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

У ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У підпункті 4.2.2 пункту 4.2 контракту сторонами погоджено, що цей контракт припиняється за угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 подав голові Київської міської державної адміністрації заяву, в якій просив звільнити його із займаної посади 30 листопада 2012 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а. с. 57, т. 1).

Згідно з розпорядженням заступника міського голови - секретаря Київської міської ради від 30 листопада 2012 року № 217 ОСОБА_6 - директора комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Подільського району м. Києва - було звільнено з займаної посади 30 листопада 2012 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

З указаного вбачається, що роботодавець та працівник досягли згоди про припинення трудового договору з 30 листопада 2012 року.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач, вказуючи на протиправність розпорядження від 30 листопада 2012 року № 217, у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав суду доказів анулювання досягнутою сторонами домовленості про його звільнення.

Натомість вказані дії свідчать про наявність домовленості сторін щодо припинення трудових правовідносин.

Так, ОСОБА_6, маючи намір продовжувати свої трудові відносини з відповідачем, мав би належним чином сповістити його про це, наприклад, шляхом подання відповідної заяви про відкликання раніше поданої заяви.

Апеляційний суд вказаного не врахував, та вважав, що виданий позивачем наказ про відрядження від 28 листопада 2012 року, за наявності його заяви про звільнення з 30 листопада 2012 року, свідчить про відсутність у ОСОБА_6 наміру розірвати договір, що є припущенням.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського голови, який діє через представника Ходоровича Олега Михайловича, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська