Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частину майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати його особистою приватною власністю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 2001 до 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4, мають двох спільних неповнолітніх дітей. 03 жовтня 2007 року, у період перебування сторін у шлюбі, ним особисто було придбано квартиру АДРЕСА_1, яку він вважає своєю особистою приватною власністю, оскільки купив її за кошти, отримані від реалізації належної йому на праві особистої приватної власності іншої квартири АДРЕСА_2, відразу після її продажу. На залишок коштів від продажу приватизованої квартири ним було зроблено ремонт у придбаній квартирі. Також вказав, що відповідач за час шлюбу не працювала, інших джерел доходів не мала, у той час як він із 2000 року і до теперішнього часу працює. Таким чином, вважає, що відповідач не брала і не могла брати участі в купівлі спірної квартири, а квартира придбана лише за його особисті кошти.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частину майна. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 було приватизовано квартиру АДРЕСА_2, як він зазначає, а по АДРЕСА_2. На момент приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 за їхньою з позивачем взаємною згодою вона та їхні діти були зняті з реєстрації як проживаючі в квартирі, оскільки вони мали намір поліпшити житлові умови, реалізувавши приватизовану квартиру та придбавши замість неї інше житло, однак на момент приватизації вона та їхні діти проживали та користувалися саме цим житлом. Вказала, що на придбання квартири позивач особистих коштів не витрачав, а лише скористався наданим державою правом на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, а тому вважати набуте в результаті приватизації майно його особистою власністю неможливо. Після продажу приватизованої квартири між ними було досягнуто домовленість про купівлю спірної квартири АДРЕСА_1. Зазначила, що вона на час купівлі спірної квартири не працювала, оскільки доглядала за малолітнім сином і не мала вільного часу на відвідування нотаріуса з метою укладення відповідної угоди, а договір купівлі-продажу квартири з її згоди був укладений на ім'я відповідача. Таким чином, вважає, що спірна квартира була придбана для потреб сім'ї і до цього часу використовується нею та її дітьми для проживання.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5 від 03 вересня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі, яку витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_5, у результаті чого 26 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_3, а не спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суд виходив із того, що розпорядження органу приватизації від 18 квітня 2007 року та свідоцтво про право власності на житло, видане 18 квітня 2007 року ОСОБА_3 Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, недійсними у встановленому порядку не визнавалися, як не визнавалися недійсними чи нікчемними договори купівлі-продажу від 21 вересня та від 03 жовтня 2007 року.

Суд дійшов висновку, що хоча спірна квартира АДРЕСА_1 і придбана в шлюбі, проте за кошти, які належали йому особисто, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, а не придбана в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя, враховуючи відсутність доказів про внесення коштів, одержаних від продажу приватизованої квартири, до сімейного бюджету сторін.

Суд вважав, що нотаріально посвідчена згода ОСОБА_4 на купівлю ОСОБА_3 спірної квартири не є належним доказом на підтвердження належності спірної квартири до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд виходив із того, що ОСОБА_4 не виявила бажання на приватизацію квартири АДРЕСА_2, за нею зберігалося право користування займаним житлом.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім'ї та виникнення у зв'язку з цим права спільної сумісної власності подружжя, зазначивши, що ці доводи ґрунтуються на припущеннях, належними та допустимими доказами не підтверджені та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Однак із зазначеними висновками неможливо погодитися, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) житло, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Судом установлено, що сторони у справі у період із 02 червня 2001 року до 12 березня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей.

У період шлюбу ОСОБА_3 одноособово приватизував квартиру АДРЕСА_2, у зв'язку із чим отримав свідоцтво про право власності на житло.

21 вересня 2007 року квартира АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 квітня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, була продана власником за 70 590 грн на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2007 року.

03 жовтня 2007 року у період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовичем М.В. за № 4690, вартістю 30 746 грн.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана на кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зокрема, частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Так, дійшовши висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача, оскільки вона придбана за кошти, які належали позивачу особисто, отримані від продажу іншої квартири АДРЕСА_2, що належала йому на праві особистої приватної власності, суд не звернув достатньої уваги на те, що остання квартира отримана позивачем на сім'ю, під час перебування у шлюбі з відповідачем, не з'ясував питання про те, яким чином враховані та захищені житлові права неповнолітніх дітей, під час здійснення приватизації одноосібно позивачем, крім того, усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суд не з'ясував питання про походження грошових коштів, за які позивач придбав спірну квартиру, чим підтверджується, що кошти, з а які придбано спірну квартиру є тими коштами, які отримані від продажу приватизованої квартири.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у повному обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим також порушив норми процесуального права.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак