АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2462/16-ц 22-ц/774/1684/К/16
Справа № 182/2462/16-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1684/К/16 суддя Шестакова З.С.
Категорія № 27 (4) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Митрофанової Л.В., Зубакової В.П.

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу, який під час розгляду справи неодноразово уточнював, останній раз 23.06.2016 року (а.с. 62-63) та в обґрунтування позову зазначив, що 24 травня 2013 року він уклав договір позики з ОСОБА_4, згідно якого передав відповідачу 20000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути зазначені кошти 24 серпня 2013 року, про що було складено розписка та підписана особисто відповідачем.

Також, 20 липня 2013 року він уклав з ОСОБА_4 договір позики, відповідно до якого передав у власність відповідачу 10000 Євро, а він зобовязався повернути зазначені кошти через три місяці, тобто 20 жовтня 2013 року, про що була складена розписка та підписана особисто відповідачем.

24 липня 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого від передав відповідачу грошові кошти в сумі 15000 доларів США, а він зобовязався повернути зазначені кошти 24 вересня 2013 року, про що було складено розписку та підписано особисто відповідачем.

Незважаючи на неодноразові нагадування, відповідач борг не повернув та з січня 2016 року уникає спілкування.

Просив суд, виходячи з офіційного курсу гривні щодо доларів США станом на 23.06.2016 року, встановленим НБУ, в розмірі: за 100 доларів США 2489.8078 грн., за 100 Євро 2809.2501 грн., стягнути з відповідача на його користь заборгованість:

-за договором позики від 24 травня 2013 року в розмірі 497961,56 грн. (еквівалент 20000 доларів США);

-за договором позики від 20 липня 2013 року в розмірі 280925,01 грн. (еквівалент 10000 Євро);

-за договором позики від 24 липня 2013 року в розмірі 373471,17 грн. (еквівалент 15000 доларів США).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу суму 1152357,74 грн., яка складається з: 497961,56 грн. за борговою розпискою від 24 травня 2013 року; 280925,01 грн. за борговою розпискою від 20 липня 2013 року; 373471,17 грн. за борговою розпискою від 24 липня 2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6890,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що судом не було взято до уваги наданий ОСОБА_4 в судовому засіданні оригінал зошиту з записами про повернення ним коштів у рахунок повернення боргу за договорами позики від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року, де у відповідних графах навпроти сум, отриманих ОСОБА_1 у рахунок отриманих коштів, міститься його підпис.

На думку представника відповідача, посилання суду на наявність у позивача оригіналів розписок, не вказує на невиконання боржником свого зобовязання, а лише надає боржникові право у випадку відмови кредитора повернути розписку, затримати виконання зобовязання.

Також апелянт вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо невстановлення належності зошиту с записами про повернення коштів відповідачу та відсутності доказів уповноваження відповідачем особи, яка вела зошит на повернення коштів позивачем, оскільки під час розгляду справи судом було встановлено факт використання вказаного зошиту уповноваженою відповідачем особою його рідною сестрою ОСОБА_5, як документа, де фіксується факт передачі коштів від імені відповідача іншим особам, в тому числі позивачу, при цьому ОСОБА_1 визнавав, що отримував від сестри відповідача ОСОБА_5 кошти та розписувався за їх отримання в зошиті. При цьому судом не була допитана в якості свідка зазначена особа ОСОБА_5

Вважає твердження позивача про наявність боргу та, відповідно про суть записів, що вони начебто свідчать про повернення йому відсотків, неправдивими та такими, що спростовуються самими розписками та записами у зошиті про повернення суми боргу за розписками від 20.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року. Також зазначає, що на підтвердження факту повернення коштів також вказує і поведінка позивача, який, маючи неповернутий борг, майже 3 роки з осені 2013 року до середини вересня 2016 року ані письмово, ані усно не звертався до відповідача з вимогою повернути кошти.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2013 року відповідач ОСОБА_4 взяв у борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 доларів США строком до 24 серпня 2013 року зі сплатою щомісячно 5% від зазначеної суми, про що була складена відповідна розписка (а.с. 6).

20 липня 2013 року відповідач ОСОБА_4 позичив у позивача ОСОБА_1 10000 Євро строком на три місяці, до 20 жовтня 2013 року зі сплатою 5% від суми, 20-числа кожного місяця, про що власноручно написав розписку (а.с. 7).

24 липня 2013 року відповідач ОСОБА_4 взяв у позивача ОСОБА_1 в борг 15000 доларів США строком до 24 вересня 2013 року зі сплатою 5% від суми до 24-го числа кожного місяця, про що власноручно написав розписку (а.с. 8).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_4 суми боргу за договорами позики від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року не повернув у строк, встановлений в розписках і до теперішнього часу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, керуючись ст. 1046 ЦК України, виходив з того, що відповідач до теперішнього часу не виконав своє зобовязання про повернення боргу у повному обсязі за договорами позики від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року, у звязку з чим сума основного боргу за борговими розписками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обовязок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми позики. Тобто зобовязання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобовязання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, згідно боргових розписок від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 рокуотримав у позивача у борг зазначені у боргових розписках суми позики, про що власноруч склав розписки та не оспорював факт отримання у позивача ОСОБА_1 грошових коштів за розписками від 24 травня 2013 року, 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача послався на те, що відповідач ОСОБА_4 повернув ОСОБА_1 борг в повному обсязі, а саме: 30 вересня 2013 року в розмірі 19095 доларів США за розпискою від 24 травня 2013 року; 25 жовтня 2013 року 20000 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року; 04 грудня 2013 року 10000 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року та на підтвердження зазначеного факту надав зошит видачі грошей.

Колегія суддів в судовому засіданні оглянула оригінал зошиту, на який посилається відповідач та копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 66-68). З зазначеного зошиту вбачається, що ОСОБА_1 було повернуто: 30 вересня 2013 року грошові кошти в розмірі в розмірі 19095 доларів США по розписці від 24.05.2013 року; 25 жовтня 2013 року повернення боргу в розмірі 20000 доларів США по розписці від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року, а також 04 грудня 2013 року 10000 доларів США по розписці від 20.07.2013 року.

Позивач ОСОБА_1, не оспорюючи свій підпис про повернення йому зазначених сум у вказані у зошиті дати, посилався на те, що сестрою відповідача ОСОБА_5 йому були повернуті проценти за борговими розписками і у гривнях, а зазначення дат складання розписок та валюти були в подальшому дописані без його згоди. Колегія суддів не приймає до уваги зазначені посилання позивача ОСОБА_1, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, згідно записів у зошиті про повернення коштів, наявні записи про повернення позивачу боргу в зазначених сумах по розпискам від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року, за що ОСОБА_1 власноруч розписався.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, виходячи з курсу євро до долара США станом на 25 жовтня 2013 року, з урахуванням записів в зошиті щодо сум, повернутих позивачу відповідачем в доларах, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_1 грошові кошти за борговими розписками від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у позивача оригіналів боргових розписок, свідчить про неповернення боргу відповідачем, оскільки, факт повернення грошових коштів може бути підтверджений іншими доказами та поясненнями свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на підтвердження факту повернення позивачу ОСОБА_1 у зазначені дати грошових коштів у доларах США по розписках від 24.05.2013 року, від 20.07.2013 року та від 24.07.2013 року надав зошит про видачу грошей, в якому позивач власноруч своїм підписом підтвердив факт повернення йому грошових коштів 30.09.2013 року, 25.10.2013 року та 04.02.2013 року по розписках від 24.05.2015 року, 20.07.2013 року та 24.07.2013 року у повному обсязі.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач без законних підстав уповноважив ОСОБА_5 повернути борг позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як пояснив апеляційному суду позивач ОСОБА_1, грошових зобовязань зі ОСОБА_5 він не мав, повернуті ОСОБА_5 кошти були коштами відповідача ОСОБА_4 Крім того, на думку колегії суддів, посилання суду на те, що не надано жодних доказів на підтвердження необхідних повноважень у іншої особи щодо повернення боргу, є безпідставними та не можуть біти підставою для задоволення позову, оскільки, відповідно до ст. 527 ЦК України, виконання зобовязання належним чином боржником, зокрема, визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженою особою, а саме рідною сестрою відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка за дорученням ОСОБА_4 передала належні йому грошові кошти у рахунок повернення боргу за договорами позики позивачу ОСОБА_6.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Л.В. Митрофанова

ОСОБА_7