Справа №577/483/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гетьман В. В.
Номер провадження 22-ц/788/535/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом виконавчого комітету Конотопської міської ради, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року виконавчий комітет Конотопської міської ради Сумської області, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання у 2006 року шлюбу між батьками, залишився проживати разом із матір'ю ОСОБА_3 Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_3 не працює, свої батьківські обов'язки виконує не належним чином, а саме: не створює належні умови для виховання та розвитку дитини, не забезпечує дитину необхідними речами, одягом взяттям, продуктами харчування, не сплачує гроші за харчування в школі, змушує дитину заробляти гроші, збираючи металобрухт. Житлово-побутові умови їх проживання є незадовільними і неможливими для проживання дитини, на неодноразові пропозиції сприяння з боку соціальних служб щодо працевлаштування відповідачки та влаштування її дитини до школи-інтернату, остання відмовилася, у зв'язку з чим позивач вважає, що подальше перебування дитини з матір'ю несе загрозу її фізичному та психічному здоров'ю, а поведінка відповідачки може спотворити світогляд і призвести до десоціалізації дитини у суспільстві. Позивач просить суд відібрати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та передати дитину органу опіки та піклування Конотопської міської ради для подальшого влаштування. (а.с.1-3)

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2016 року позов задоволено, відібрано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_3 без позбавлення батьківських прав та передано його органу опіки та піклування Конотопської міської ради. (а.с.33-34)

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вона, в силу своїх можливостей та життєвої ситуації, що склалася, виконує обов'язки по вихованню, розвитку та утриманню сина, піклується про його здоров'я та освіту, намагається створити належні побутові умови для проживання сина, забезпечувати його необхідними речами, продуктами, ніколи не допускала відносно дитини жорстокої поведінки, відноситься до сина з повагою та любов'ю. Зазначає, що доводи свідків, які були покладені в основу рішення, є безпідставними. Вона шкідливих звичок не має, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває; з метою працевлаштування перебуває на обліку в Конотопському міському центрі зайнятості як безробітна. Доводить, що не ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню сина, рішення суду про його відібрання спричинило їй душевні страждання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, свідків, думку прокурора, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, після розірвання шлюбу між якими рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2006 року, дитина залишився проживати з матір'ю (а.с.6, 7, 8-10, 11, 13).

Із повідомлення дитячої поліклініки КЗ «Конотопська ЦРБ ім.Академіка Давидова» від 06 жовтня 2015 року, адресованого Службі у справах дітей, родина ОСОБА_3 мешкає у приватному будинку з пічним опаленням, який не опалюється, кімнати потребують ремонту. На момент відвідування дільничним лікарем - 05 жовтня 2015 року, у житлі відсутні продукти харчування та гроші, брудно. Мати змушує сина заробляти гроші збираючи металобрухт, його вихованням не займається. ОСОБА_3 неодноразово пропонувалося помістити дитину в інтернат. Перебування ОСОБА_4 з матір'ю загрожує його фізичному і психічному здоров'ю (а.с.14).

Згідно з психолого-педагогічною характеристикою, наданою класним керівником, заступником з НВР та практичним психологом, ОСОБА_4 є учнем 5-А класу, має навчальні досягнення середнього та низького рівня, в навчанні потребує постійного контролю, неуважний, нерегулярно виконує домашні завдання. Здібний до малювання та авіамоделювання (відвідує позашкільний заклад). До виконання громадських доручень ставиться сумлінно, виконує всі прохання вчителів та однокласників. Правила поведінки завжди виконує, не схильний до протиправної поведінки. Мати приділяє не достатньо уваги навчанню сина (не цікавиться успішністю, не завжди відвідує батьківські збори). Зі слів хлопця, іноді свариться з нею, ображається через її поведінку та висловлення (а.с.15).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до акту обстеження будинку по АДРЕСА_1, умови проживання родини ОСОБА_4 незадовільні. У будинку пічне опалення (кімнату мати опалює ялинками, в підлозі дірки, шпалери відсутні), водопостачання, світло відсутнє. Серед меблів наявні одне ліжко та стіл. Продукти харчування в недостатній кількості. Місця для відпочинку та навчання не обладнані, шафа відсутня, одяг і взуття в занедбаному стані (а.с.21).

Також суд зазначив, що за інформацією Конотопського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 25 січня 2016 року №58, сім'я ОСОБА_3 перебуває на обліку як така, що опинилась в складних життєвих обставинах з 04 січня 2016 року. ОСОБА_3 не доглядає за сином, не забезпечує дитину необхідними речами та продуктами, у будинку неналежні санітарно-гігієнічні умови проживання, мати не веде домашнє господарство, не має навичок базового догляду за дитиною, часто не знає де перебуває дитина, постійно конфліктує з оточуючими. Вказане негативно впливає на стан дитини ОСОБА_4 та перешкоджає задоволенню його потреб (а.с.12).

Суд першої інстанції при ухваленні рішення також посилався на висновок органу опіки та піклування Конотопської міської ради від 26 січня 2016 року №01-10/90, відповідно до якого ОСОБА_3 не займається вихованням та утриманням свого сина ОСОБА_4. За місцем минулого проживання родини (АДРЕСА_2) у будинку антисанітарні умови, холодно, місця для відпочинку та навчання дитини не обладнано, продукти харчування, речі першої необхідності в недостатній кількості. У будинку за місцем нинішнього проживання родини (АДРЕСА_1) відсутнє опалення, вода і світло, матір'ю не створено жодних умов для належного проживання, виховання та розвитку дитини. ОСОБА_3 не працює, не сплачує за харчування дитини в школі, примушує сина заробляти кошти збираючи металобрухт.

Крім того, суд першої інстанції погодився з висновком Органу опіки та піклування про доцільність відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини без позбавлення її батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини (а.с.4-5).

Задовольняючи позов та вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, вдається до експлуатації дитини, змушуючи сина збирати металобрухт, а тому дійшов висновку, що у відповідачки належить відібрати дитину без позбавлення матері батьківських прав, оскільки залишення дитини у неї є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. При цьому суд посилався на ч.1 ст.164, ч.1 ст.170 СК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо оскільки такий висновок зроблено судом без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін та без належної оцінки наданих сторонами доказів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є відібрання малолітньої дитини від батьків без позбавлення батьківських прав.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про права дитини, ст.ст.150, 151, 155, 170,171 СК України, ст.ст.11,12,14 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, згідно ч.3 ст.4 СК України.

Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Зі змісту даної норми закону, підставою для відібрання дитини від батьків є: ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною, хронічний алкоголізм або наркоманія, експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва, інші випадки , якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» (Страсбург, 18 грудня 2008 року), зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті, зазначив, що умови проживання матері та дитини, спосіб їх життя, являють загрозу для життя, здоров'я та нормального розвитку малолітньої дитини. Відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини, оскільки не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, а саме не забезпечує дитину належними умовами для проживання, не надає дитині необхідного харчування, не приділяє достатньо уваги навчанню сина. Крім того, суд зазначив, що відповідач ОСОБА_3 вдається до експлуатації дитини, змушуючи його збирати металобрухт та заробляти таким чином грошові кошти, а тому зазначені фактори, як кожен окремо, так і всі в сукупності, суд розцінив як ухилення ОСОБА_3 від батьківських обов'язків по вихованню малолітньої дитини.

На думку колегії суддів, ці висновки суду не підтверджуються належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що органом опіки та піклування Конотопської міської ради було прийнято рішення від 26.01.2016 року №01-10/90 «Про відібрання дитини без позбавлення матері батьківських прав», у зв'язку з тим, що залишення дитини на вихованні у матері є небезпечним для її життя, здоров'я та морального виховання.

Колегія суддів, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшла висновку, що зазначений висновок є необґрунтований, оскільки не містить в собі посилання на докази, які б підтвердили факт виникнення загрози життю та здоров'ю дитини.

Крім того, в матеріалах справи відсутні також належні докази на підтвердження того, що залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, а також докази того, що дитина у разі неналежного за нею догляду та виховання має не задовільний стан здоров'я, його розвиток не відповідає його віку та він має якісь відхилення у своєму розвитку.

Жодних доказів, а саме свідчень сусідів, самого сина відповідача, його батька та інших родичів, а також наявності медичних документів, висновків лікарів про стан здоров'я дитини, які б підтверджували те, що відповідачка ОСОБА_3 не забезпечує дитину харчуванням, одягом, не виявляє до неї батьківської турботи і тим самим ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, в матеріалах справи не має.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд посилався на ті обставини, що мати експлуатує дитину, примушуючи її збирати металобрухт, однак докази, які б вказували на час та частоту цих діянь, наявності свідків цих обставин, матеріали справи також не містять.

Таким чином, з досліджених матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не дав правової оцінки наданим позивачем доказам, якими він обґрунтовував свої вимоги, ретельно не перевірив ці докази, а також не перевірив доводи та заперечення відповідача ОСОБА_3

Висновок суду про ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини також обґрунтовувався тим, що з актів обстеження житлово-побутових умов проживання відповідача та її дитини встановлено, що санітарний стан приміщень де проживає відповідачка разом з дитиною незадовільний, у приміщеннях відсутнє опалення, світло, водопостачання, місця для відпочинку та навчання не обладнані, одяг та взуття в занедбаному стані.

Колегія суддів зазначає, що окрім посилання на акти обстеження житлових умов відповідача ОСОБА_3, суд першої інстанції не з'ясував обставин, а саме, зверталася чи ні відповідачка до місцевих органів влади з вимогами допомогти їй покращити свої житлові умови, шляхом надання їй матеріальної допомоги, або допомоги в сприянні її працевлаштування.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Посилання представника позивача про те, що відповідачка ОСОБА_3 відмовилася від запропонованих фахівцями центру соціальних послуг, щодо допомоги в сприянні її працевлаштування та отримання матеріальної допомоги, є безпідставними, оскільки суду не були надані будь-які рішення органів місцевої влади, які б підтверджували, що місцеві органи влади розглядали звернення відповідачки чи відповідних соціальних служб з приводи надання їй допомоги та виносили позитивні рішення з приводу цих звернень, тим самим дотримались Конвенційних зобов'язань із забезпеченням цільності сім'ї, а відповідачка ОСОБА_3 відмовилася отримувати такі послуги чи допомогу відповідно до ухвалених рішень.

Таким чином, не зважаючи на те, що хоча судом першої інстанції встановлено, що у відповідачки відсутні належні умови проживання, колегія суддів вважає, що матеріальна неспроможність матері не є підставою для відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав згідно зі ст.ст.170, 164 СК України, а також відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України», згідно з яким «саме той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків».

Колегія суддів також зазначає, що суду не було надано доказів про застосування до відповідачки ОСОБА_3 інших заходів, менш радикальних ніж відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, зокрема - притягнення її до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків, а також надання відповідачу певної матеріальної, соціальної та консультативної допомоги.

В суді апеляційної інстанції з пояснень ОСОБА_4, який був допитаний як свідок, в присутності педагогічного працівника, встановлено, що його матір ОСОБА_3 жителі вулиці обрали квартальною, вона виконує громадські роботи, видає довідки. ОСОБА_4 також зазначає, що його мати отримує грошові кошти за оренду земельного паю, піклується про нього, придбає йому одяг, мобільний телефон та оплачує витрати за телефон, купує продукти, оплачує додатково витрати на відвідування ним кружка авіамоделювання. Крім того, ОСОБА_4 висловив свою думку про те, що він бажає проживати разом з своєю мамою ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що при вирішенні даного спору необхідно враховувати не тільки підстави, передбачені законом, а й інші обставини, зокрема, думку дитини, якщо вона може її висловити, однак у порушення норм ст.171 СК України, не зважаючи на те, що дитині відповідача на час проведення судових засідань було вже 11 років, не з'ясував у нього обставини щодо предмета доказування, не дав належної оцінки доказам позивача, якими останній обґрунтовував свої вимоги, щодо відібрання дитини та не врахував, що відібрання дитини від матері позбавить дитину батьківської турботи та допомоги.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що в справі немає переконливих доказів того, що відібрання дитини від відповідача без позбавлення її батьківських прав буде сприяти інтересам дитини.

Тому враховуючи вік дитини, встановлені по справі обставини, а також думку малолітньої дитини, який бажає проживати разом з мамою, колегія суддів вважає, що в інтересах дитини доцільне буде проживання разом з матір'ю. При цьому суд бере до уваги те, що саме батьки мають переважне право на особисте виховання дитини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у цьому рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржене рішення про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав, належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, 313.314,ст. ст.. 316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову виконавчого комітету Конотопської міської ради Сумської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -