Номер провадження: 22-ц/785/7245/16
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Заїкіна А.П., Гірняк Л.А.,

при секретарі Гамарц Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна спадкоємців, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1. Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи позивач просив визнати за ним право розпорядження спірною квартирою шляхом її продажу за ціною не меншою, ніж визначена звітом про оцінку майна у сумі 670219 грн. з обов'язковим перерахуванням половини отриманих від продажу квартири коштів, без урахування витрат на оцінку квартири, ріелтора, нотаріуса та державного мита, на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси.(.с.56)

Позивач посилався на те, що вони з відповідачем у рівних частках є спадкоємцями майна ОСОБА_4, і до складу спадкового майна входить спірна квартира, що спільне користування вказаною квартирою є неможливим, оскільки відповідач чинить йому перешкоди в користуванні нею, а тому вважав, що необхідно поділити спірну квартиру шляхом надання йому права на її продаж з перерахуванням половини отриманих від продажу квартири коштів на користь відповідача.

Відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши суду, що відповідач дійсно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спірної квартири ще не отримав і спадщину остаточно не оформив, оскільки відповідачем подано позов про усунення позивача від права на спадкування.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 31 серпня 2016 року скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційному суді апеляційну скаргу підтримав ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

За правилами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду за одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що право власності є непорушним, що право розпорядження власністю належить власнику, і що законом не передбачено здійснення поділу спільного майна шляхом примусового продажу усього об'єкта права спільної часткової власності.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

За змістом ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього кодексу.

Судом встановлено, що 07 лютого 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь сторін по справі, заповів їм усе своє майно в рівних частках кожному, що вбачається із копії заповіту від 07.02.2008р. (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. 24.10.2015 р. позивачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частку двохкімнатної квартири, загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м під АДРЕСА_1 та зареєстровано за ним право власності на неї, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2015р. за № 46249740 (а.с. 37,6). За змістом свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем іншої ? частки спірної квартири є відповідач ОСОБА_3 Сторони визнали, що відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини своєчасно, проте свідоцтва про право на спадщину на свою частку спадкового майна не отримав. Спір виник між фізичними особами - спадкоємцями і про примусове відчуження об'єкту права власності з мотивів суспільної необхідності у цій справі не йдеться.

У відповідності з ч. 5 ст. 1268 та ч.3 ст.1296 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Такої правової позиції дотримується Верховний суд України у Постанові від 06.07.2016 року по справі № 6-3095цс15. В мотивувальній частині постанови Верховний Суд України зазначив, що «спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.» З огляду на сутність правовідносин у цій справі доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що вказана правова позиція судом застосована невірно є неспроможними. Розбіжність у фактичних обставинах справи, на що вказує позивач, не призводить до іншого правового висновку у цій справі щодо моменту виникнення права у спадкоємця на спадщину та щодо правомочностей спадкоємця відносно прийнятої ним спадщини.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач, який вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, є співвласником 1/2 частки спірної квартири, має непорушне право володіння і користування належною йому частиною спірної квартири, і свавільно позбавлений своєї частки бути не може.

Доводи позивача про те, що відповідач не набув право власності на ? частку квартири, що він перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності, що він позивач, як співвласник, за ст.369 п.3 ЦК України може бути уповноважений на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном до уваги братися не можуть виходячи з наступного.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників.

За змістом ст.ст. 358 ч.1,3,361 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації; співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Право на отримання грошової компенсації вартості своєї частки від іншого співвласника, якщо виділ частки в натурі із спільного майна не допускається, для співвласника, який бажає виділу, передбачено правилами ст.364 ЦК України.

А між тим, статтею 369 ЦК України, на яку посилається позивач, врегульовано питання пов'язані зі здійсненням права спільної сумісної власності, а не спільної часткової власності, щодо якої виник спір між сторонами. Водночас можливість уповноваження співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном за вимогами вказаної статті вимагає обов'язкової згоди іншого співвласника, тобто добровільного волевиявлення та надання ним відповідних повноважень співвласнику. Можливість вчинення примусового правочину щодо розпорядження спільним майном без згоди одного із співвласників спільного майна вказаною статтею не передбачено.

Ані Конституцію України, ані Європейську Конвенцію з прав людини і основоположних свобод при ухваленні оскарженого рішення, на що також вказує позивач в апеляційному суді, суд першої інстанції не порушував.

Доводи позивача про те, що суд діяв неправомірно, оскільки не захистив його права, як власника нерухомого майна, позбавив його можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своєю квартирою, натомість захистив неіснуюче право власності відповідача тощо до уваги не беруться, оскільки позивач не має права власності на увесь об'єкт нерухомості, а лише на його ? частку, і як співвласник об'єкту спільної часткової власності не позбавлений можливості захищати своє порушене право у порядку встановленому законом, а саме в порядку ст.ст. 358,361,364,365, 391 ЦК України. Захищаючи права однієї особи, суд при цьому не вправі свавільно порушувати права іншої особи.

За таких обставин, рішення суду на момент постановлення ухвалено з додержанням норм матеріального права та без таких порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.П. Заїкін Л.А. Гірняк