Справа №487/5916/13-ц 19.07.2016 19.07.2016 19.07.2016
Справа № 487/5916/13-ц Головуючий в першій інстанції Кузьменко В.В.
Провадження № 22ц/784/1246/16 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5,

представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради (далі - орган опіки та піклування)

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.

Позивач зазначав, що він і відповідачка є батьками неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати неповнолітньої - ОСОБА_5 відмовляється від виконання своїх обов'язків, допомоги на утримання дитини не надає, її вихованням не займається. Крім того, відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів.

Посилаючись на викладене, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою того ж суду від 25 травня 2016 року внесені виправлення у повний текст рішення суду, а саме - дату ухвалення рішення «з 14 квітня 2016 року» на «12 квітня 2016 року».

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, судом помилково зроблена оцінка доказам, наявним в матеріалах справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2000 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2013 року розірваний (а. с.11, 73, т. 1).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12, т. 1), яка проживає та зареєстрована разом із батьком в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ЖКП «БРИЗ» ЖЕК № 3 від 10 вересня 2013 року (а. с. 85, т. 1).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2012 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_7 в розмірі 550 грн. щомісяця (а. с. 72, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, яка містить виключний перелік підстав за яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 цієї ж Постанови Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей та позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Тобто, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка у 2012 році неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з заявами, скаргами з приводу перешкод з боку позивача у виконанні нею своїх батьківських обов'язків та про побиття її чоловіком ОСОБА_3, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 22 квітня 2012 року (умисне легке тілесне ушкодження) та постановою Ленінського РВ ММУ УМВС України від 25 квітня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 142-153 т. 1). При проведенні перевірки органами внутрішніх справ встановлено, що ОСОБА_5 пішла з сім'ї саме із-за конфліктної ситуації з чоловіком, який вчинив психологічний тиск та застосував неправомірні фізичні дії щодо неї (а.с. 146 т. 1).

Крім того, саме перешкоди з боку позивача бачитися та спілкуватися з дитиною стали підставою для звернення до суду ОСОБА_5 з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, що підтверджує її бажання приймати участь у вихованні своєї доньки.

Позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції не заперечував проти того, що він проти зустріч доньки з матір'ю, так як, на його думку, остання може негативно вливати на доньку.

Крім того, бажання позивача позбавити ОСОБА_5 батьківських прав, пов'язане, крім іншого, з майбутнім навчанням доньки за кордоном, на що відповідачка може не дати дозвіл.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 січня 2016 року №187/02-02-01-22/14/16, який було надано під час розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки вона на протязі тривалого часу вихованням дитини не переймається, нехтує своїми батьківськими обов'язками, за період навчання доньки у школі з 5 по 8 клас жодного разу не приходила до школи, не підтримує зв'язку з класним керівництвом та вчителями, не цікавиться навчанням та життям доньки ( а.с. 101 т.2).

Проте, як пояснила відповідачка в суді апеляційної інстанції, вона приходила до школи, де навчається донька, але вчителя не дали їй ніякої інформації про доньку та позбавили можливості зустрітися з нею, так як позивач повідомив керівництво школи, що вона позбавлена батьківських прав відносно доньки.

Позивач проти цього в судовому засіданні апеляційної інстанції не заперечував.

Дійсно, першим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 був задоволений та ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7 (а.с. 212 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_5 була відхилена, а вказане рішення залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 268 т. 1).

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_5 була задоволена та вказане рішення Заводського суду та ухвала апеляційного суду були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 28 т. 2).

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради не звернув увагу на вищезазначене та прийшов до передчасного висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка цікавиться життям своєї доньки, що підтверджують скріншоти спілкування відповідачки з подругою її доньки (а.с. 124-127 т. 2).

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснила, що не може спілкуватися з донькою по інтернету, так як позивач заблокував доступ. Проти цього позивач не заперечував.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідачка за місцем проживання характеризується позитивно, у вживанні спиртних напоїв та наркотичних засобів не помічена та до кримінальної відповідальності не притягувалась. Вона має постійне місце роботі, про що повідомила Заводський відділ ДВС Миколаївського управління юстиції, в якому знаходиться виконавчий лист на виконані про стягнення з неї аліментів на доньку (а.с. 64 т.2).

Наявну в матеріалах справи заяву доньки сторін по справі, колегія суддів не приймає до уваги, так як вона не підтверджує її написання саме ОСОБА_7 (а.с. 120 т. 2).

Положеннями ч. 3 ст. 10, абз. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, належних, допустимих та переконливих доказів стосовно винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею своїми обов'язками, які б свідчили про ухилення від виховання доньки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, суду не надано.

До того ж, факт оскарження відповідачкою рішення суду про позбавлення її батьківських прав свідчити про її інтерес до дочки і бажання підтримувати родинні стосунки.

Таким чином, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 6 ст. 19 СК України, дав належну оцінку зібраним у справі доказам і обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виховання доньки та про неможливість в зв'язку з цим застосування до неї крайньої міри, якою є позбавлення батьківських прав, а тому вірно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно доньки - ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладених висновків суду, зроблених відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повного та всебічного дослідження доказів.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 25 травня 2016 року про виправлення описки, залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

З.Л. Шолох