Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Тернопільського національного економічного університету, Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01лютого 2015 року до 01 квітня 2015 року у розмірі 4 157 грн 91 коп., вихідну допомогу 4 165 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 квітня 2015 року до часу ухвалення судового рішення та моральну шкоду 15 тис. грн, заподіяну звільненням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі наказу від 01 квітня 2015 року № 4 її звільнено з посади медсестри санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету у зв'язку із скороченням чисельності працівників, пов'язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету. На момент звільнення на порушення ст. 116 КЗпП України їй не було сплачено заборгованість із заробітної плати. Крім того, їй не виплачена вихідна допомога, як обов'язкова компенсаційна виплата при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: не менше середньомісячного заробітку.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_3 3 964 грн 29 коп. невиплаченої заробітної плати, 13 053 грн 15 коп. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 2 078 грн 83 коп. вихідної допомоги, 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави 243 грн 60 коп. судового збору.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 до Тернопільського національного економічного університету - відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2015 року достягнуто з Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності судовий збір в дохід держави в сумі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Тернопільського національного економічного університету на користь ОСОБА_3 2 078 грн 83 коп. вихідної допомоги та 559 грн 43 коп. невиплаченої заробітної плати за вирахуванням з вказаних сум прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині часткового задоволення її вимог та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що на підставі наказу від 05 січня 1985 року № 6 ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду медсестри санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету.

До моменту звільнення позивач працювала на 0,5 ставки сестри медичної зі стоматології та 0,5 ставки сестри медичної з дієтичного харчування згідно з таблицею 4 кошторису санаторію-профілакторію.

У зв'язку зі скороченням чисельності працівників, пов'язаним із ліквідацією санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету, на підставі наказу від 22 січня 2015 року № 32 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_3 27 січня 2015 року було попереджено про майбутнє звільнення із посади медсестри санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету за п.1 ст. 40 КЗпП України.

На підставі наказу від 01 квітня 2015 року № 4 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади медсестри санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Відповідно до наказу № 32 «Про ліквідацію санаторію-профілакторію Тернопільського економічного університету», виданого 22 січня 2015 року т.в.о. ректора Тернопільського національного економічного університету ОСОБА_4, санаторій-профілакторій Тернопільського національного економічного університету ліквідовано.

Наказом Тернопільського національного економічного університету від 02 лютого 2015 року № 46 внесено зміни до наказу № 32 від 22 січня 2015 року, зокрема п. 1 наказу викладено в новій редакції: «Ліквідувати санаторій-профілакторій Тернопільського національного економічного університету з 02 квітня 2015 року».

Санаторій-профілакторій є відокремленим підрозділом Тернопільського національного економічного університету і діє на підставі Положення про санаторій-профілакторій Тернопільського національного економічного університету в межах повноважень, наданих його власником.

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснював часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв у межах асигнувань, що визначалися щорічно при затвердженні бюджету Фонду на наступний рік.

На 2015 рік між Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Тернопільським національним економічним університетом та санаторієм-профілакторієм договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не укладався, оскільки 28 грудня 2014 року прийнято 3акон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, згідно з яким Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції під назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» і він не містить норму про часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв Фондом соціального страхування України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що невиплачену заробітну плату та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути із Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, оскільки відповідно до Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричини втрату працездатності» і Порядку часткового фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2009 року № 16, відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводиться фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій за рахунок коштів Фонду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, дійшов висновку про те, що вимога щодо стягнення заробітної плати за період з 01 лютого 2005 року до 01 квітня 2015 року не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази нарахування позивачці заробітної плати за вказаний період, а також будь-які інші докази того, що вона в цей час працювала.

Відмовляючи ОСОБА_3 у стягненні моральної шкоди, суд зазначив, що на відповідача не може бути покладено обов'язок із відшкодування моральної шкоди позивачці, оскільки звільнення останньої відбулося внаслідок законодавчих змін і вини відповідача у звільненні та затримці розрахунку при звільненні не має.

При цьому, суд вважав, що надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати без її заяви в період з 02 січня 2015 року до 17 січня 2015 року фактично є простоєм не з вини працівника, тому підлягає оплаті відповідно до ст. 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) в сумі 559 грн 43 коп., а також підлягає стягненню вихідна допомога в сумі 2 078 грн 83 коп.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням вказаних норм закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди не навів мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги, та не зазначив, які норми права були судом неправильно застосовані.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Апеляційний суд, пославшись на те, що вина Тернопільського національного економічного університету у затримці виплати належних позивачці коштів відсутня, а тому на нього не може бути покладено відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, не врахував, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. При цьому, суд не звернув уваги на те, що роботодавцем позивачки був Тернопільський національний економічний університет і при звільненні виплату всіх належних коштів зобов'язаний здійснити саме він, як роботодавець.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта