АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/3173/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2347/16Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Бондаревської С.М.

секретар: Ачкасова О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронна-страхова компанія", ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронна-страхова компанія", ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Не погодившись з рішенням районного суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити. В обгрунтування апеляційної скарги позивачка посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу ПрАТ "Українська охоронна-страхова компанія" та ОСОБА_3 просили відхилити скаргу ОСОБА_2 у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.02.2013 року працівник ТОВ «Анкортранс», ОСОБА_3, керуючи службовим автомобілем «МАН» 19.403, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричіпом ППЦП 1201, д.н.з НОМЕР_2, о 07 год. 20 хв. по вулиці Гоголя в м.Миргород Полтавської області, з боку м.Лубни, наближаючись до будинку №204 вуказаної вулиці, допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_4 В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких 05.03.2013 року помер.

Позивачка у справі ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_4

Звертаючись з позовом ОСОБА_2 вказувала, що під час перебування чоловіка в реанімаційному відділенні понесла витрати в сумі 2693 грн. 26 коп. на придбання ліків, а в послідуючому витрати в сумі 3118 грн. на поховання чоловіка. Загальна сума матеріальних затрат понесених нею на лікування та поховання чоловіка складає 5811 грн. 26 коп. Дану суму просить стягнути з ПрАТ «Української охоронно-страхової компанії» на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої їй злочином, зважаючи на ту обставину, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки з яким відповідач ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах була застрахована в цій страховій компанії. Також просить суд стягнути з ПрАТ «Української охоронно-страхової компанії» на її користь в рахунок відшкодування завданої їй злочином моральної шкоди 5000 грн., а з ОСОБА_3 95 000 грн. моральної шкоди, яку обґрунтовує змінами в способі життя, значних психічних переживанням, яких вона зазнала в зв'язку з смертю чоловіка.

Вироком Миргородського міськрайонного суду від 06 грудня 2016 року ОСОБА_3 був засуджений за ст. 286 ч.2 КК України до 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання призначеного судом з випробуванням на іспитовий строк 1 рік.

З наявних в матеріалах кримінального провадження документів вбачається, що підприємство, з яким ОСОБА_3, перебував в трудових відносинах - ТОВ «Анкортранс», сплатило ОСОБА_2 10000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином, зокрема на поховання та ритуальні послуги. Також керівником даного підприємства було сплачено позивачці на відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою 30000 грн., що не заперечувалось самою ОСОБА_2

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових ( службових ) обов'язків.

У постанові ВСУ №6-2808цс15 від 20.01.2016 році викладена наступна правова позиція.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_2 отримала від володільця джерела підвищеної небезпеки - ТОВ «Анкортранс» повне матеріальне та моральне відшкодування заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди і не заявляла позовних вимог про таке відшкодування в межах вказаного повадження, а тому, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що деліктне зобов'язання між позивачкою і особою, яка несе відповідальність за заподіяну шкоду, припинилося згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, а тому ОСОБА_2 втратила право вимоги такого відшкодування від ПрАТ «Української охоронно-страхової компанії».

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.

За частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз. 3 п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

Також, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Отже, закон покладає обов'язок по відшкодуванню, як матеріальної так і моральної шкоди завданої працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків саме на підприємство з яким працівник перебував в трудових відносинах.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що ОСОБА_2 позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до підприємства, з яким ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах (ТОВ «Анкортранс») не заявлялись, хоча право на звернення з позовом до цієї юридичної особи їй роз'яснювались, районний суд вірно прийшов до висновку про відмову у задовленні її позову в частині стягнення 95 000 грн. моральної шкоди з ОСОБА_3

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2016 рокута задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: (підпис) В.М. Триголов

Судді: (підписи) С.М. Бондаревська

А.І. Дорош

ВІРНО: