Справа № 546/1082/15-ц
Номер провадження 2/546/50/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року селище Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді - Горулька О.М.

при секретарі - Гудзенко С.В.,

з участю: позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

законного представника відповідачки ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Решетилівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 про визнання права власності на частки земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 4,15 га, кадастровий номер 000070017, розташованої на території Мякеньківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з 1996 року по день смерті ОСОБА_6 вона проживала з ним однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно у вигляді зазначеної вище земельної ділянки, право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 16.08.2004 року. З посиланням на положення статей 57, 60,70 СК України вважає, що ця земельна ділянка є обєктом спільної сумісної власності її та померлого ОСОБА_6

У свою чергу відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах відповідачки ОСОБА_4, з посиланням на положення ст.ст. 1225, 1258, 1261,1268 ЦК України звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просять визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як за спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6, право власності на ? частку спірної земельної ділянки за кожною з них, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документа на земельну ділянку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 свій позов підтримала і просить його задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не визнала, підтвердила обставини, зазначені в позовній заяві, і, крім того, суду пояснила, що з ОСОБА_6 вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1995 року. За життя ОСОБА_6 заповіту не залишив. В судовому порядку встановлено факт її спільного проживання зі спадкодавцем. На її заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом було відмовлено у звязку із втратою оригіналу Державного акта на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку.

Представник позивача ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 підтримав, просить його задовольнити, зустрічний позов не визнав і суду пояснив, що всі відомості щодо обставин, зазначених в позовній заяві ОСОБА_1, йому стали відомі зі слів самої ОСОБА_1 Вважає, що оскільки земельна ділянка отримана спадкодавцем в період його спільного проживання із ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу, вона відповідно до положень ст.ст. 60, 70, 74 СК України є обєктом права спільної сумісної власності, і позивачка ОСОБА_1 є власником ? частки цієї земельної ділянки.

Відповідачка ОСОБА_3 та законний представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 не визнали, зустрічний позов підтримали і суду пояснили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними дочками померлого ОСОБА_6 і після його смерті у встановлений законом строк прийняли спадщину. Оригіналу Державного акта на право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку вони не мають. До нотаріуса із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину на частки спірної земельної ділянки вони не зверталися і нотаріус їм у вчиненні цієї нотаріальної дії не відмовляв.

Із матеріалів справи вбачається наступне:

згідно доданої до позовної заяви копії свідоцтва про смерть (а.с. 4) ОСОБА_6 помер 30 травня 2009 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 травня 2010 року встановлено факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 із ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 30.05.2009 року, тобто по день смерті ОСОБА_6, що підтверджується копією рішення (а.с. 5).

Згідно доданої до позовної заяви копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 088665, виданого 15 серпня 2004 року Решетилівською РДА Полтавської області (а.с. 6) за життя ОСОБА_6 мав на праві приватної власності земельну ділянку площею 4,15 га, кадастровий номер 000070017, розташовану на території Мякеньківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Із доданої до позовної заяви копії постанови державного нотаріуса Другої Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 вбачається, що після смерті ОСОБА_6 відкрито спадкову справу, спадщину прийняли його дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_1 25 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на належну ОСОБА_6 земельну ділянку, але у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа у вчиненні цієї нотаріальної дії їй відмовлено (а.с. 7).

Із доданої до зустрічної позовної заяви копії рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.01.2011 року (а.с. 44) вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 визнана судом недієздатною, над нею встановлено опіку і її опікуном призначено ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцять років, а також недієздатних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Згідно ст. 74 СК України в редакції станом на момент одержання ОСОБА_9 у власність спірної земельної ділянки, тобто на момент виникнення спірних правовідносин якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 61 СК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин):

1. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

2. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

3. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

4. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, земельні ділянки, набуті внаслідок безоплатної передачі їх одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, цією статтею не віднесені до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така ж правова позиція висловлена і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12, де зазначено: «згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною пятою, якою визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Отже, визнаючи спірні земельні ділянки, які одержані сторонами в 1996 та 2009 роках, спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися частиною пятою статті 61 СК України, застосувавши цю норму закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності».

Крім того, як вбачається із копії спадкової справи № 314 (а.с. 96-116), 20.07.2002 року ОСОБА_6 після смерті своєї матері ОСОБА_10 отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) колишнього КСП «Зоря» на території Мякеньківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, на підставі якого і було видане розпорядження голови Решетилівської РДА № 101 від 25 лютого 2004 року, яке і стало підставою для видачі йому зазначеного вище Державного акта на право власності на земельну ділянку.

Отже, фактично ОСОБА_6 отримав спірну земельну ділянку у порядку спадкування.

Згідно п.2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, суд виходить із наступного:

як встановлено в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_6 спадщину за законом прийняли його дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, і це підтверджено відповідачкою ОСОБА_3 та законним представником відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, звернувшись у червні 2009 року до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, до цього часу вони не зверталися до нотаріуса за видачею ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину і нотаріусом їм у вчиненні цієї нотаріальної дії не відмовлено.

Таким чином на даний час відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 їхнє право на спадщину не реалізоване і це право ніким не порушено, не оспорюється і не є невизнаним.

За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічного позову та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права власності на частки земельної ділянки з підстав, зазначених відповідачами.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 57, 61, 74 СК України, суд, -

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Полтавської області через Решетилівський районний суд.

Головуючий: