АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Новак А.В.
Справа №752/8029/16 -ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50% від розміру прожиткового мінімуму на одну дитину віком від 6 до 18 років на місяць, але не менше ніж тридцять відсотків встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказують, що рішення суду порушує права неповнолітньої доньки позивача і відповідача на отримання аліментів, чим позбавляє її права на повноцінний фізичний і духовний розвиток.

Зазначили, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року (Заява № 4436/07), яке стосувалося провадження у національних судах за позовами, поданими нею до її колишнього чоловіка щодо аліментів відзначено наступне. Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав та просив їх задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та його представник проти апеляційних скарг заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрала невірний спосіб захисту свого права.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦПК України позивач розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно ч.6 ст. 130 ЦПК України передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд:

уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову;

вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі;

визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню;

з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення аліментів, мотивуючи це лише тим, що обраний нею спосіб захисту своїх прав не передбачено законом, оскільки вимоги позовної заяви зводяться до того, що ОСОБА_1 вимагає стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а саме: 765,50 грн., оскільки це і є 50 % від розміру прожиткового мінімуму на одну дитину віком від 6 до 18 років на місяць (1531,00 /2=765,50).

Крім того, за рішенням суду неповнолітня дитина залишилася без належного її утримання, що є неприпустимим з огляду на Конституцію України, Декларацію прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), Закону України «Про охорону дитинства».

За таких обставин, рішення суду підлягає до скасування , а позовна заява - розгляду по суті.

Судом встановлено, що з 17.12.1996 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2014 року було розірвано.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка - ОСОБА_5, про що Відділом реєстрації громадського стану Печерського району міста Києва зроблено відповідний актовий запис №762.

Дитина після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу проживає разом з мамою.

Проте, між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. ст.180,191 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі статтями 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 лютого 2014 p. у справі № 6-143цс13.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень.

Оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо отримання відповідачем стабільного доходу та враховуючи наявність у останнього ще однієї дитини, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом Серії НОМЕР_3 (а.с.23) , колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача 765 грн. 50 коп. аліментів, оскільки такий розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов'язку обох батьків її утримувати.

Умовами п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання позову у розмірі 551,20 грн. та апеляційної скарги у розмірі 606 гривень 32 копійки.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та про задоволення позову частково.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 765 гривень 50 копійок щомісячно, починаючи з 26 травня 2016 року і до повноліття, або ж зміни матеріального стану сторін .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання позову у розмірі 551 грн. 20 коп. та апеляційної скарги у розмірі 606 гривень 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді