РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення права покупця, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права набувача і визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08.10.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, та уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 12.07.2016 року, просив визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1; перевести на нього права покупця за договором купівлі-продажу від 01 вересня 2011 року; визнати свідоцтво про право власності серії САЕ №538293 від 05.12.2011 року на нежитлові приміщення за адресою м. Одеса, вул.. Коблевська, 10/12, в частині зазначення власника недійсним; визнати ОСОБА_1 набувачем даних нежитлових приміщень та визнати за ним права власності на дані нежитлові приміщення.

В обґрунтування зазначеного позову зазначав, що дійсним покупцем, який передав гроші за придбання квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 01 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та його донькою ОСОБА_3 є він ОСОБА_1 і ОСОБА_3, за погодженням з ОСОБА_2, зобовязалися за його першою вимогою переоформити спірне приміщення на ОСОБА_1. Але після того, як в 2015 року, він звернувся до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з проханням виконати існуючу між ними домовленість щодо переоформлення спірного приміщення на нього, дійсного власника, він отримав відмову і у звязку із чим, звернутися до суду.

Позивач та представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі ордеру серії ОД №127406) у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник позивача відзначив, що відповідачі пообіцяли в усній формі позивачу, що після купівлі-продажу вони обоє визнають за ним право власності. Крім того позивач був спроможний придбати нерухоме майно, оскільки займався видавництвом книг та директор архіву. Також дружина позивача мала дохід від оренди земельної ділянки. Насправді позивач придбав вказане майно, щоб його донька та зять працювали у ньому та користувались ним. Позивач намагався як батько зробити усе як найкраще, але при умові, що при першій вимозі квартира буде переоформлена на нього. Проте, на теперішній час відповідач ОСОБА_2 відмовляється виконати обіцянку. Крім того відповідач не міг заробити на той момент зазначені в договорі кошти.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_6 (діє на підставі довіреності від 03.08.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, з підстав необґрунтованості. При цьому просили також застосовувати до спірних правовідносин строки позовної давності, про що надав до суду письмову заяву від 15.02.2016 року (а.с.83-84). Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що позивач є державним службовцем, який отримує фіксовану заробітну плату, він не є підприємцем, не займається бізнесом, тому він не міг дозволити собі купувати квартиру. Відповідач зазначив, що орендував приміщення по вул. Ген. Петрова у м. Одесі, на момент укладення оскаржуваного договору він практикував стоматологом та заробляв кошти. У 2006 році продав свою квартиру АДРЕСА_2 та за отримані кошти купив АДРЕСА_3 та залишки коштів купив на імя жінки ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою м. Одеса, вул. Коблевська, 10/12, у м. Одесі, тобто ця сума перекрила усі витрати. Зазначив, що те, що позивач мав змогу придбати майно ще не підтверджує, що він його придбав. Дві розписки, надані позивачем, не є належними доказами та не свідчать про недійсність оскаржуваного договору. При цьому відповідач не зміг в судовому засіданні пояснити суду наявність двох розписок про отримання грошей за вказаним договором не у нього, а у позивача.

У судове засідання не зявились відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності

В минулих судових засіданнях третя особа повністю підтримала пояснення позивача про те що з нею за спірну квартиру розраховувався саме позивач, про що вона надала йому дві письмові розписки. Кошти від відповідача вона не отримувала. Пояснила що раніше вона використовувала квартиру як офіс. Суд, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_7.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1.

05 березня 1994 року у відділ реєстрацій актів громадянського стану Березовської райдержадміністрації Одеської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) було укладено шлюб, актовий запис № 14.

01 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за №1747.

Згодом 05 грудня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_3 було видано свідоцтво серії САЕ № 538293 на нежитлове приміщення розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 10/12.

Дане свідоцтво було видано на підставі Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 18.11.2011 року № ОД 0.

23.11.2011 року на імя ОСОБА_3 було виготовлено КП «ОМБТІ та РОН» технічний паспорт на нежитлове приміщення в будинку №10/12 по вул.. Коблевській у м. Одесі. Право власності на вказне нежиле приміщення було зареєстровано за ОСОБА_10, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» (номер витягу №32577117 віл 20.12.2011 року).

Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, спірна квартира АДРЕСА_1 на момент придбання вже була відремонтована і переобладнана під нежитлове приміщення, так як ОСОБА_4 планувала використовувати її в якості свого офісу, але через матеріальну необхідність вимушена була її продати.

Дані доводи повністю узгоджуються з показаннями ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 а також підтверджуються відповідною декларацією, яка була зареєстрована ДАБК в Одеській області вже 18 листопада 2011 року, тобто лише після двох місяців після придбання квартири.

Позивач звертаючись до суду з відповідним позовом, посилається на удаваність оскаржуваного договору, оскільки дійсним покупцем є він та кошти за нерухомість надав саме він.

Із наданих до суду двох розписок вбачається, що 27 липня 2011 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 в якості авансу за квартиру за адресою: АДРЕСА_5, грошові кошти в сумі 200 000 грн., що еквівалентно 25 000 доларів США та зобовязалася укласти основний договір до 15 вересня 2011 року.

Згідно розписки від 01 вересня 2011 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 гроші в розмірі 45 000 доларів США за придбану квартиру АДРЕСА_1.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила дійсне написання даних розписок та пояснила, що вони були написані сам на імя ОСОБА_1, у звязку із тим, що саме він приймав рішення про купівлі даної квартири та передавав їй вказані гроші. При цьому сторони не оспорювали зазначені в розписках суми.

Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Всім цим умовам відповідає і договір купівлі-продажу.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вважає укладений ним вищевказаний кредитний договір удаваним правочином.

Відповідно до ст.235 ч.1 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Таким чином, при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин і бажають її досягти обидві сторони правочину, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, за пунктом 7 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Обрана в оспорюваному договорі сторонами правова конструкція оформлення цивільних відносин між ними відповідала їх прагненням; при цьому, протягом певного тривалого періоду позивача та сторін договору абсолютно задовольняла, що не надає жодних переваг у договірних відносинах позивачам в оцінці їх правового статусу та належних прав.

Суд зазначає, що всупереч вимогам статті 235 ЦК України стороною позивача не доведено наявності навмисних дій обох сторін по договору, або принаймні відповідачів, спрямованих на приховання іншого правочину, що вони мали насправді вчинити. Навпаки, позов ОСОБА_1 виник у силу того, що він дійшов переконання про невідповідність умов даного договору власним інтересам, що також не може слугувати підставою для визнання укладеного договору удаваним.

Суд має виходити з того, що підстава недійсності - певна вада правочину - повинна існувати на момент його укладення, зміна ставлення до укладеного договору, а так само його неналежне виконання або невиконання надають підстави для застосування судом інших способів захисту цивільних прав та інтересів їх сторін.

Позивач та його представник не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд враховує, що позивач знав про існування договору, оскільки у позовній заяві зазначив, що розрахунок по договору відбувався за його кошти,та був присутній при оформлені його у нотаріуса, тобто він погоджувався з умовами договору. Також йому було відомо і про переоформлення у встановленому законом порядку вказаної квартири в нежитлову приміщення та наявністю свідоцтва про право власності на його дочку.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку що вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, для ОСОБА_1 перебіг позовної давності починається від з моменту укладення оскаржуваного договору 01.09.2011 року, а трирічний строк на право звернення із позовом до відповідачів сплив 01.09.2014 року.

Таким чином, слід зазначити про те, що ОСОБА_1, який звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 І,І., ОСОБА_2, лише 08.10.2015 року, зробив це через 1 рік 1 місяців та 7 днів після спливу строку позовної давності. Посилання позивача та його представника на усну відмову відповідачів не є обґрунтованими .

Позивач не звернувся до суду з заявою про поновлення строку для звернення до суду та не зазначив про поважні причини пропуску строку. (ч.5 ст. 267 ЦК України).

Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України до винесення судом рішення представником відповідача заявлено про застосування судом позовної давності та за доведеності позову, суд вважає необхідним відмовити в позові, в звязку з пропуском позовної давності.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає .

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.. 15,16, 203,215,216, 220,235,251-257, 266, 328, 331,392, 328, 655 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення права покупця, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права набувача і визнання права власності, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

27.09.2016