УхвалА

іменем україни

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 5 жовтня 2010 року вони передали ОСОБА_6 у борг по 45 тис. грн кожна, про що свідчить складена ним розписка, згідно з якою він зобов'язався повернути зазначені кошти до 1 січня 2012 рокута у подальшому оформити договір позики йзастави. Вказували, що у визначений строк відповідач кошти не повернув, проте 1 квітня 2013 року визнав і підтвердив свій борг, запропонувавши в якості погашення частини боргу, у зв'язку із відсутністю у нього грошових коштів й майна, переоформити на них право власності на належну йому частину майна у товаристві з обмеженою відповідальністю «777»(далі - ТОВ «777»), пропорційно його розміру внеску до статутного фонду товариства, а саме на автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_1 про що надав власноруч складену розписку.

Оскільки відповідач своїх зобов'язань не виконав, борг не повернув, ухиляється від оформлення і державної реєстрації відповідних документів про перехід права власності на належну йому частину автозаправної станції ТОВ «777», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд стягнути на їх користь частину майна ТОВ «777», пропорційно частці учасника товариства ОСОБА_6 у статутному капіталі товариства, яка складає 100 % в якості відшкодування збитків за його неповернутим особистим боргом, а також визнати за ними право приватної спільної часткової власності по 1/2 частині кожній на автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_1

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2014 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 29 грудня 2014 року, позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 частину майна ТОВ «777», а саме автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_1 пропорційно частці учасника товариства ОСОБА_6 у статутному капіталі товариства, яка складає 100 % в якості відшкодування збитків за його неповернутим особистим боргом. Визнано право приватної спільної часткової власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/2 частині на автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року зобов'язано реєстраційну службу Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області провести державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Не погоджуючись із вказаними рішеннями районного суду, ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали ОСОБА_6 у борг по 45 тис. грн кожна, які він у погоджений строк не повернув, а, отже, згідно з ст. 1046 ЦК України саме таку ж суму грошових коштів вони вправі вимагати на свою користь, а не визнання права власності на нерухоме майно. Розписка відповідача про перехід права власності не є забезпечення виконання позикового зобов'язання, так як договір застави між сторонами у формі, передбаченій нормами ЦК України для нерухомого майна, не укладався; ТОВ «777» до участі у справі в якості співвідповідача не залучалось, а тому звернення стягнення на майно товариства є неможливим.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання касаційної скарги про те, що ухваленим рішенням районного суду права ОСОБА_7, який подав апеляційну скаргу, порушені не були безпідставні, так як ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 5 грудня 2013 року за його заявою про забезпечення позову накладено заборону ОСОБА_8 та ОСОБА_6 здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження прав та майна ТОВ «777», а рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 січня 2016 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_7 задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_8 і ОСОБА_6 борг за договорами позики від 30 листопада 2005 року та від 7 лютого 2009 року. Тобто правові підстави для подання апеляційної скарги у ОСОБА_7 були.

Отже, рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта