1Справа № 335/71/15-ц 2/335/1466/2016
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Шалагінової А.В.,
при секретарі Герченовій А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству,
ТОВ «Запоріжжя-Авто» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, у розмірі 212 643,88 гривень, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 перебував з позивачем у трудових відносинах та з 2 квітня 2014 р., працював на посаді завідуючого магазином запчастин. Оскільки його робота пов'язана з прийманням на зберігання та продажем товарно-матеріальних цінностей, з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
Вказує, що з 9 липня 2014 р. без поважної причини відповідач не зявлявся на своєму робочому місці. У звязку з тривалою відсутністю відповідача на підставі наказу по підприємству була проведена інвентаризація, про що складено протокол засідання інвентаризаційної комісії від 30 вересня 2014 р. В результаті інвентаризації встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 212 643,88 грн. (без ПДВ). Відповідач повідомлявся про проведення інвентаризації, проте участі в її проведенні не взяв, пояснень не надавав, на контакт в подальшому не виходив, як наслідок позивач вимушений звернутись до суду.
Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, через канцелярію надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без проведення фіксації процесу технічними засобами, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Також представником позивача було надано письмові пояснення щодо позовних вимог, з яких вбачається, що посада «завідуючий магазину» на якій працював відповідач входить до Переліку посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесу виробництва, затвердженого постановою Державного комітету ОСОБА_2 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_2 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (далі Перелік).
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач у судове засідання повторно не прибув, про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями, телефонограмою, причину неявки не повідомив, через канцелярію суду надав письмові пояснення щодо позовних вимог, у звязку із чим суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином обізнаний про дату, час і місце судового розгляду. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності відповідач суду не надавав.
З письмових пояснень відповідача випливає, що він з позовними вимогами не згоден. Наполягає, що посада, на якій він працював на ТОВ «Запоріжжя-Авто» на момент виникнення спірних правовідносин не відноситься до вищезазначеного Переліку. Також вважає, що документи, які підтверджують факт його роботи на посаді завідуючого магазину, а також його повну матеріальну відповідальність перед позивачем мають ряд суперечностей, що викликає сумнів у їх достовірності. Наполягає, що складені позивачем документи: накази, акти, протоколи не відповідають вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст.ст. 57 59 ЦПК України, а також ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Вказує, що трудових обов'язків щодо збереження майна та інших товарно-матеріальних цінностей, нестача яких виявлена позивачем, на нього покладено не було, оскільки законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо такі обовязки для посади начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин не передбачено. Крім того, відповідач заперечує сам факт спричинення ТОВ «Запоріжжя-Авто» матеріальної шкоди.
За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 2006 року працював на товаристві ЗАТ «Запоріжжя-Авто», у квітні 2007 року був переведений з посади інженера 1 категорії на посаду начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин (том 1 арк. справи 90).
За період роботи ОСОБА_1 ЗАТ «Запоріжжя-Авто» було реорганізовано в ТОВ «Запоріжжя-Авто», а з ним було укладено два договори про повну матеріальну відповідальність 1 вересня 2011 р., як з касиром (том 1 арк. справи 10) та 30 червня 2012 р., як з завідуючим магазином № 4 (том 1 арк. справи 89).
У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
На виконання вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 р., судом встановлено, що посада на якій працював відповідач входить до Переліку посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесу виробництва, затвердженого постановою Державного комітету ОСОБА_2 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_2 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24.
До кола трудових обов'язків відповідача, як працівника, визначених трудовим договором відносились наступні обовязки: формування стратегії розвитку своєї групи товарів; управління асортиментом; розробка планів продажу запчастин та здійснення контролю за їх дотриманням; планування та контроль закупок, переговори з постачальниками; переговори з ключовими клієнтами; робота з VIP- клієнтами; контроль та забезпечення дотримання корпоративних стандартів з обслуговування клієнтів та ведення продаж; визначення перспектив, розробка планів розвитку відділу спільно з керівництвом; визначення потреб працівників в навчанні, участь у розробці навчальних заходів; організація навчання менеджерів з продажу; проведення тренінгів та пост-навчальних заходів (контроль засвоєних знань і навичок, збір зворотної інформації про якість та ефективність навчання та ін.); коректний підбір запчастин до автомобілів; моніторинг ринку запасних частин; своєчасна поставка запасних частин (в тому числі на склад); своєчасна відправка замовлень в роботу; вчасне інформування клієнтів про зміну умов в виконанні замовлення; постійна та якісна робота з базою клієнтів; закупівля запасних частин на внутрішньому, а також зовнішньому ринках; робота з поставщиками для подальшого розширення асортименту товару; робота з документами; відстеження наявності необхідної номенклатури товару; подача заявки на замовлення товару у потрібній кількості.
За таких обставин, суд констатує, що до кола обовязків відповідача входив обовязок виконувати окреме трудове завдання одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу. Зазначене випливає, зокрема, зі змісту умов договору, які встановлювали обовязки відповідача здійснювати своєчасну поставку запасних частин, їх закупівлю, роботу з поставщиками, що передбачає наявність в нього відповідних повноважень щодо отримання запасних частин від постачальників та їх розміщення на підприємстві позивача, складі. В іншому випадку така робота була б неможливою. Вказаний висновок суду також підтверджується наданою позивач первинною документацію (видатковими накладними, накладними на внутрішнє переміщення, квитанціями до прибуткових касових ордерів та ін.), яка була особисто підписана ОСОБА_1 як матеріально відповідальною особою (томи № 2-8). При цьому, в матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили, що договори із постачальниками, на підставі яких зазначені первинні документи, визнавались недійсними, а також дані, що первинні документи визнані такими, що складені із порушенням законодавства відповідними контролюючими органами, які в силу закону мають повноваження перевіряти такі документи. З огляду на вказане, суд не бере до уваги посилання відповідача на невідповідність вимогам закону вказаних первинних документів, оскільки ці твердження не підтверджені належними та допустимими доказами і є припущеннями відповідача.
9 липня 2014 р. відповідач на роботу не вийшов та в подальшому на товаристві не зявлявся. Ключі від магазину передав через знайомого, трудову книжку не отримував, за нею не звертався (том 1 арк. справи 11, 13, 14).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 2 квітня 2010 р. звертався до генерального директора позивача із заявою про переведення його з посади начальника відділу на посаду завідуючого магазину № 4 (том 1 арк. справи 84).
Судом встановлено, що копія наказу про переведення, що подана з позовною заявою (том 1 арк. справи 9) не відповідає оригіналу (том 1 арк. справи 79), так в копії відсутні підстави переведення, в оригіналі на відміну від копії вказано, що працівник переводиться на посаду постійно. В обох випадках з наказом про переведення працівника не ознайомлювали.
Незважаючи на розбіжності, і як це вбачається із заяви на переведення (том 1 арк. справи 84), заяв про надання відпусток (том 1 арк. справи 85 87), особової картки (том 1 арк. справи 90) суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами роботи на посаді завідуючого магазину на яку був переведений та з 2 квітня 2010 року приступив до роботи та виконував обовязки за вказаною посадою.
Відповідач, як касир 1 вересня 2011 р. укладав з товариством договір б/н про повну матеріальну відповідальність.
Відповідно до п. 1 договору № 47-з про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 30 червня 2012 р. ОСОБА_1, як завідуючий магазином № 4, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і грошових коштів. У випадку не забезпечення з вини робітника збереження ввірених йому матеріальних цінностей та грошових коштів, визначення розміру шкоди, спричиненої підприємству та її відшкодування проводяться у відповідності з діючим законодавством. Робітник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода спричинена не з його вини (п. 4 договору) (том 1 арк. справи 89).
Наказом по товариству № 75 від 7 серпня 2014 р. у звязку з тривалою відсутністю матеріально відповідальної особи та у звязку із її зміною була призначена інвентаризація в магазинах № 4 та №12.
Протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 30 вересня 2014 р. по результатах проведення була встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей по магазину №4 та магазину №12 у розмірі 212 643,88 гривень (том 1 арк. справи 17 58).
Згідно з вказаним протоколом нестача у магазині № 4 становить 170 515,85 гривень, у магазині № 12 41 833,78 гривень, а також відсутній мобільний телефон Nokia вартістю 94,52 гривень, ноутбук Toshiba M45S165 вартістю 200,00 гривень.
Магазин № 12 розташований за адресою: вул. Оріхівське шосе, 36, м. Запоріжжя, є філією магазину № 4, розташованого за адресою: вул. Комсомольська, 126, м. Запоріжжя. Остання інвентаризація магазину № 12 проводилась 27 вересня 2013 року (том 2, арк. справи 1 11), магазину № 4 з 27 вересня 2013 р. по 30 вересня 2013 р. (том 2 арк. справи 12 58). Договір про надання послуг охорони обєкта за адресою: вул. Оріхівське шосе, 36, м. Запоріжжя, торговий ряд 11, місце 72 (магазин № 12), було укладено позивачем з ПП «Приватна юридична фірма «Олімп «2» 10 грудня 2013 р. (том 1 арк. справи 158 159). Інформація із зняття та постановки на охорону обєкта № 15А за адресою: вул. Комсомольська, 126, м. Запоріжжя (магазин № 4), надана позивачем за період з 20 червня 2014 р. по 9 липня 2014 р. та з 9 липня 2014 р. по 11 серпня 2014 р. (том 1 арк. справи 156, 157).
Наявна в матеріалах справи первинна документація (том 2 8) про отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей, а також результати проведеної інвентаризації, на переконання суду доводить розмір заподіяної позивачеві шкоди.
Стосовно вини відповідача у спричиненні шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, і у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до ч.1 ст.153-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.
Як зазначено судом вище, провівши інвентаризацію наявних товарно-матеріальних цінностей в магазинах № 4 та № 12 на підставі даних бухгалтерського обліку, товариство встановило розмір шкоди, завданої ОСОБА_1
Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
На підтвердження вини відповідача в заподіянні шкоди, позивачем було надано відповідні товарні звіти, накладні, видаткові накладні, прибуткові касові ордера та ін. первинну документацію (томи № 28), в яких міститься особистий підпис відповідача про їх отримання. Як зазначено судом вище, до кола обовязків відповідача входило обовязок виконати окреме трудове завдання одержати відповідні товарно-матеріальні цінності від постачальників під свою відповідальність і передати його власнику (зокрема, на склад). Враховуючи, що зазначені товарно-матеріальні цінності, відповідальність за які ніс відповідач, були відсутні при проведенні їх інвентаризації, суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем своїх трудових обовязків, що призвело до нестачі товару. При цьому, мотиви такого неналежного виконання відповідач у своїх письмових поясненнях не зазначав.
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідач за встановлених судом фактичних обставин справи має нести перед позивачем повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду у її дійсному розмірі, що відповідає заявленим позовним вимогами.
За таких обставин, проаналізувавши обставини справи, суд, з урахуванням мотивів скасування попередніх рішень судів Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ (том № 9 арк. справи 4850), дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
На підставі статті 88 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача належать документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору (том № 1 арк. справи 59).
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57 61, 88, 208, 212 215, 224 ЦПК України, суд,
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» суму матеріальної шкоди в розмірі 212 643 (двісті дванадцять тисяч шістсот сорок три) гривні 88 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 127 (дві тисячі сто двадцять сім) гривень 00 копійок.
Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення надіслати на адресу відповідача рекомендованим листом із повідомленням.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя А.В. Шалагінова