УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Білопільський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Сумській області, орган опіки та піклування Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області, служба у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації Сумської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 6 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, у порядку спадкування після смерті матері. У вказаному будинку зареєстровані, але протягом тривалого часу не проживають, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з сином - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначав, що він не надавав згоди на реєстрацію відповідачів, які були зареєстровані зі згоди попереднього власника, та не бажає щоб у його будинку були зареєстровані сторонні для нього особи.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 6 червня 2016 року рішення районного суду змінено, виключено із мотивувальної частини рішення посилання на ст. 405 ЦК України. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати зазначені судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у будинку без згоди власника житла та проживають за іншими адресами, а позивач як власник житла має право вимагати усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому районний суд керувався ст. ст. 386, 391 ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та виключаючи з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 405 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначив, що до даний правовідносин не підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України, оскільки вказана норма регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є членами сім'ї власника будинку.

З такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом власником будинку АДРЕСА_1 була мати позивача - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняв ОСОБА_3

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015 року ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1.

Також установлено, що в вказаному будинку з 4 червня 1997 року в якості наймача був зареєстрований ОСОБА_9, а з 16 лютого 1999 року - ОСОБА_10, тобто вони були зареєстровані за життя попереднього власника будинку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - спірним будинком на підставі ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України.

За змістом ст. 391 ЦК України позов про захист права власності подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Такий позов може бути поданий з іншими вимогами.

При цьому, ст. 391 ЦК України не регулює визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, застосування якої вимагає встановлення певних фактичних обставин.

Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, судам роз'яснено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, ст. ст. 71, 72, 109, 110, 116 ЖК Української РСР.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що підстави позову визначає позивач і такими є не норми матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; відповідно до ст. 214 ЦПК України суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції мав з'ясувати, на які передбачені законом підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилався позивач. З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу, з огляду на обраний ним спосіб захисту порушеного права, який не відповідає змісту ст. 391 ЦК України, його право уточнити зміст позовних вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 12 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 6 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик