АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/4838/16 Головуючий у 1 інстанції - Новак А.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Барановської Т.І., Побірченко Т.І.

при секретарі - Желепі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року разом із запереченнями на протокольну ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року про відмову у залученні до розгляду справи третьої особи та відмову у прийнятті до спільного розгляду заявленого третього особою позову у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015року позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1, як майнового поручителя за двома кредитними договорами, третя особа, основний позичальник ОСОБА_2, і, з урахуванням уточнень до позову, просив винести рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом її реалізації з прилюдних торгів, пославшись на те, що позичальником ОСОБА_2 не виконуються зобов»язання з погашення боргів за двома кредитними договорами /а.с.2-5, 125-127/.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року позов задоволено /а.с.176-181/.

Судовим рішенням звернуте стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, за іпотечним договором від 28.09.2007 року, укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1, шляхом її продажу на публічних торгах в межах процедури примусового виконання рішення суду в рахунок погашення кредитного боргу ОСОБА_2 за кредитними договорами: №001-2915/756-0194 від 25.09.2007 року у сумі 98.189,96 швейцарських франки та №0012915/756-0201 від 25.09.2007 року у сумі 48.828,08 швейцарських франки.

Вирішене питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі скаржники, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові у повному обсязі /а.с.185-193/.

Так, скаржник зазначає, що: 1)судом неправильно визначена сума кредитної заборгованості; договір іпотеки є недійсним, оскільки у спірній квартирі мешкає малолітня дитина позичальника та іпотекодавця - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не залучений до участі у справі (в особі його батьків), а тому іпотечний договір повинен бути укладеним лише за погодженням і з дозволу Служби у справах дітей Голосіївської РДА; 2)в матеріалах справи відсутні докази про відкриття позивачем кредитних рахунків на ім»я ОСОБА_2, і, відповідно, відсутні підтвердження надання їй кредитів, що свідчить про неукладеність спірних кредитних договорів.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за їх відсутності.

Колегія суддів не може визнати поважними причини неявки сторони відповідача в судове засідання, викладені у клопотанні представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6, оскільки сам представник, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з»явився, причини неявки не повідомив.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 25.09.2007 року між кредитором ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено два кредитних споживчих договори №001-2915/756-0194 на суму 136.200 швейцарських франки під 4,5% річних з терміном погашення до 10.09.2027 року, та №0012915/756-0201 на суму 58.000 швейцарських франки під 4,5% річних з терміном повернення кредитних коштів до 10.09.2037 року.

Таким чином, між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення кредитних зобов»язань 28.09.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, в силу якого останній заставив банку належну йому двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 76,7 кв.м./а.с.40-43/.

Указана квартира належить ОСОБА_1, відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 22.12.2004 року /а.с.44/.

Вартість заставленої квартири сторони договору іпотеки у п.1.2. визначили у розмірі 1.65.558 грн.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб»єктом оціночної діяльності.

Згідно п.1.4 Договору іпотеки ОСОБА_1 зазначив про те, що він свідчить, що Предмет іпотеки не обтяжений іншими зобов»язаннями, у спорі не перебуває, в оренду не переданий. Іпотекодавець свідчить також, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також, у разі, якщо Предметом іпотеки є житлова нерухомість, в тому числі не порушені права дітей.

Отже, між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 виникли відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки, як встановлено судом, позичальник ОСОБА_2 не виконувала належним чином свої кредитні зобов»язання, за нею, станом на 6.01.2015 року перед кредитором ПАТ «Універсал Банк» виникла заборгованість: за кредитним договором №001-2915/756-0194 у розмірі 98.189,96 швейцарських франки, станом на 6.01.2015 року, та за кредитним договором №0012915/756-0201 у розмірі 48.827,5 швейцарських франки, станом на 8.01.2015 року.

Розрахунок заборгованості виконаний Банком правильно і скаржником не спростований.

На письмові вимоги Банку від 15.07.2014 року та від 15.08.2014 року погасити заборгованість за спірними кредитними договорами, основний боржник ОСОБА_2 та її майновий поручитель ОСОБА_1 не відреагували /а.с.128-131/.

Згідно указаних письмових вимог, Банк вважав, що в разі несплати боргу терміни повернення кредитів вважається таким, що настав на шістдесят перший день з моменту отримання цих вимог позичальницею та її майновим поручителем.

Між тим, відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов»язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає статті 124 Конституції України.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про

задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правомірно керувався вимогами п.42 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року, згідно якого резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов»язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Колегія суддів враховує співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна.

Скаржники свого розрахунку суду не надали та розрахунок представлений Банком не спростували.

Апеляційну скаргу в частині того, що договір іпотеки є недійсним в силу того, що укладений без погодження зі Службою у справах дітей Голосіївської РДА, колегія суддів відхиляє, оскільки іпотекодавець ОСОБА_1 ввів в оману нотаріуса та інших учасників спірних правовідносин, зазначивши, що укладенням договору іпотеки права малолітніх дітей порушені не будуть.

Указаний висновок суду підтверджується правовою позицією викладеною Верховним Судом України за результатами розгляду справи №6-384цс15.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і ти самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов»зані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у спірних правовідносинах є безпідставним, оскільки іпотечна квартира була придбана до укладення кредитних договорів і не за спірні кредитні кошти.

Процесуальні моменти, вирішені судом першої інстанції в протокольній ухвалі від 14 січня 2016 року про відмову у залученні до розгляду справи третьої особи та відмову у прийнятті до спільного розгляду заявленого третього особою позову, не вплинули на правильність вирішення спору по суті, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги в цій частині.

Вимога скаржників щодо скасування указаної ухвали не відповідає чинному процесуальному законодавству, так як за змістом ч. 2 ст. 293 ЦПК України, в апеляційну скаргу на рішення суду можуть включатися лише заперечення на ухвали, які відсутні у переліку, наведеному в ч. 1 указаної статті, в межах оскарження рішення суду, тобто, як додаткова підстава для скасування такого рішення.

Окремому апеляційному оскарженню такі ухвали не підлягають, а, отже, колегія суддів розглядала відповідну вимогу скаржників як заперечення на зазначену ухвалу, які не виходять за межі оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року.

Таким чином, рішення суду ухвалене на повно з»ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року разом із запереченнями на протокольну ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року - відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді