У Х В А Л А

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

встановила:

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 лютого 2016 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково, стягнуто на користь банку з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 94 684 грн. 04 коп. та інфляційні втрати у сумі 56 грн. 96 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Брокбізнесбанк», стягнуто на його користь з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 123 533 грн. 08 коп., інфляційні втрати у сумі 70 444 грн. 24 коп. та 3% річних у сумі 4 115 грн. 07 коп., а всього стягнуто 198 092 грн. 39 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року касаційну скаргу відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також статті 23 Закону України «Про заставу».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявник ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, апеляційний суд з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що за змістом статті 572 ЦК України задоволення заставодержателем своїх вимог за рахунок заставленого майна це право заставодержателя, а не обов'язок. Не використання банком зазначеного права не є підставою для звільнення відповідача від грошового зобов'язання, передбаченого кредитним договором, а звернення до суду за захистом порушеного права гарантоване статтею 3 ЦПК України та статтею 16 ЦК України.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року, суд виходив із того, що за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України:

- від 16 лютого 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив з того, що банком фактично реалізовано право застави шляхом переходу права вимоги грошових коштів на користь банку за договорами банківського вкладу. Що призвело до задоволення його вимог за кредитним договором. Право вимоги коштів за банківськими вкладами перейшло до банку відповідно до договорів застави автоматично після порушення позичальниками грошових зобов'язань.

- від 19 липня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що банк отримав автоматичне відступлення заставодавцем на користь банку права вимоги у зв'язку з наявністю кредитної заборгованості, без укладення додаткових договорів або отримання додаткового погодження від заставодавця.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за заявою ОСОБА_4 перегляд рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук