Справа № 369/7359/16-ц
Провадження № 2/369/3332/16
РІШЕННЯ

Іменем України

15.11.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинскьої районної держаної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 2004 року по 2015 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від спільного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розлучення відповідач не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, майже не спілкується з ним, не займається фізичним, духовним розвитком дитини. Дитина проживає і знаходиться на її утриманні, вона займається її вихованням. Батько дитини не займається вихованням сина, не цікавиться його долею, не забезпечує матеріально. Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов'язків як батько щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти, тому має бути позбавлений батьківських прав.

Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що сторони по справі проживали разом до 2015 року. Після розлучення дитина залишилась проживати разом з нею. Батько бачиться з дитиною, але після цих зустрічей дитина досить нервова та збуджена, тому батько негативно впливає на психологічне здоров'я дитини. За час спільного проживання він бив її та бив дитину, але вона нікуди не зверталась, поліцію не викликала. В даний час він хоч і не б'є дитину, але чинить психологічний тиск на дитину. Аліменти сплачує, але не в достатньому розмірі на утримання дитини. То він дарує дитині певні речі, то потім їх забирає. Дійсно майже кожного дня вона зранку веде дитину до гуртожитку, де проживає відповідач, і дитина туди йде після школи. Вважають, що те насилля, яке чинить відповідач має бути пересічено та відповідача позбавлено батьківських прав. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що після розлучення дитина проживає з позивачкою. За рішенням суду з нього стягуються аліменти. Дійсно є невелика заборгованість, але вона поступово погашається. Оскільки дитина перебуває зранку і після школи в гуртожитку, де він проживає, то він також піклується, щоб в дитини там було що поїсти. На його пропозиції щось купити для дитини, позивачка постійно відмовляється, мотивуючи, що їй від нього нічого не потрібно. Зі слів дитини позивачка примушує дитину казати на свого нового чоловіка «тато». У нього з позивакою в даний час напружені відносини, але він ніколи не вчиняв ні до неї, ні до дитини фізичного чи психологічного насилля. Але виховання вимагає також і суворості. Свою дитину дуже любить, бачить його щодня, турбується про нього в межах власних можливостей. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, як служба в справах дітей, не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Подали суду листа про розгляд справи в його відсутність. Також надано суду розпорядження про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2015 рік.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі ? частини заробітку до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області від 19 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Згідно довідки-рахунку державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області від 17 серпня 2016 року заборгованість становить 12 058,86 грн.

Разом з тим, відповідно до листа державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області від 28 вересня 2016 року сума заборгованості складає 5 152,91 грн., яка є правильною.

З поданих суду квитанцій про перерахунок коштів вбачається, що ОСОБА_2 сплатив аліменти за вересень та жовтень 2016 року.

За ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При розгляді даної справи судом встановлено, що на даний час між сторонами склались неприязні та напружені відносини, в тому числі й щодо участі батька у вихованні дитини. Дані обставини підтверджені показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та неоспорювалось сторонами.

Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до роз'яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Пояснення позивачки та її представника, що ОСОБА_2 вчиняв фізичне та психологічне насилля в сімї, суд оцінює критично, оскільки жодного доказу на підтвердження цим обставинам суду не надано. Натомість з пояснень самої позивачки вбачається, що вона самостійно кожного ранку веде дитину до гуртожитку, де проживає відповідач.

Також не підтверджують доводів позову щодо ухилення батька у вихованні з дитиною прослухана в судовому засідання розмова сторін по справі. При цьому суд враховує також норми чинного цивільного закону та те, що відповідач ОСОБА_2 не знав, що його розмова записується. Тому даний доказ є неналежним.

З показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що матеріальним утримання, вихованням дитини займається також відповідач.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо позбавлення батьківських прав його батька, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини, та те, що між сторонами в даний час тривають неприязні стосунки, тому відсутня потреба для заслуховування думки дитини при вирішенні спору.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З огляду на викладене суд вважає, що відповідач як батько бере активну участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, вихованні тощо, позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов'язки.

Відповідно до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №753 від 29 вересня 2016 року про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання обов'язків батька, не піклування про духовний розвиток дитини, не забезпечення його матеріально тривалий час, суду не подано, суд вважає, що відсутні підстави позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинскьої районної держаної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С.Пінкевич