АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Даниленко В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М..

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу у розмірі 41 772,00 грн., шкоду завдану здоров'ю у розмірі 8333,00 грн., моральну шкоду у розмірі 16 000,00 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що 29.09.2013 року з вини відповідача ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК Лафорт», сталася ДТП, в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень у розмірі 41 772,00 грн.

Проте, відповідно до Централізованої бази даних МТСБУ, Поліс АЕ/0651856, виданий ПрАТ «СК Лафорт», не діяв на момент ДТП, а тому за заподіяну шкоду має відповідати ОСОБА_3

Крім того, в момент ДТП вона отримала тілесні ушкодження, у зв'язку з чим тривалий час знаходилася на лікуванні та понесла відповідні витрати у розмірі 8 333,00 грн. Подією ДТП їй також було спричинено моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, a також у душевних стражданнях у зв'язку із пошкодженням її майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що 18.10.2013 року ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/20063/13 було порушено справу про банкрутство СК «Лафорт». На момент підготовки матеріалів до суду страхова компанія зникла і жодного документу чи коштів не залишила ще до початку процедури банкрутства.

Крім того, станом на момент розгляду справи машину потерпілої було відремонтовано. На підтвердження витрат до матеріалів справи позивачем було надано калькуляцію з офіційного СТО та всі документи на підтвердження всіх витрат; надано всі виписки та лікарняні потерпілої разом з чеками на ліки та проведені процедури. Під час судового засідання відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 було госпіталізовано на кареті швидкої допомоги. Звертає увагу, що в лікарню ОСОБА_1 потрапила в ніч з 29.12 на 30.12 і саме лікарня № 17 першою почала приймати постраждалих з «Майдану». У зв'язку з перенавантаженням лікарні, ОСОБА_1 прийняла рішення про переведення до іншого лікарняного закладу.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «SKODA Oktavia A5», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, та «HONDA CR-V», р.н.НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 27.12.2013 року ОСОБА_3 визнано винним, оскільки він при виїзді з паркувального майданчика не надав дорогу автомобілю «HONDA CR-V», що рухався по дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п.10.2 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. (а.с.11-12)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність, зі слів ОСОБА_3, була застрахована у ПрАТ «СК «Лафорт» договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16 січня 2013 року поліс №АЕ/0651856, термін дії якого з 16.01.2013 року по 16.01.2014 року. Даним полісом визначено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000 грн. (а.с.88).

02.12.2013 року відповідач подав до ПрАТ СК «Лафорт» повідомлення страховику про обставини події за участю ТЗ, забезпеченого полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.

04.04.2014 року з метою визначення розміру збитку, завданого внаслідок ДТП, було проведено огляд автомобіля позивача на станції технічного обслуговування ТОВ ВК ФК Компанія «Лев», було складено калькуляцію вартості ремонтно-відновлювальних робіт та складових частин автомобіля. Згідно калькуляції вартості ремонтно-відновлювальних робіт та складових частин автомобіля вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 54 992, 67 гривень. (а.с.27,32)

На огляд автомобіля також запрошувався відповідач по справі, що підтверджується електронними повідомленнями (телеграмами) (а.с.15-19).

Позивач відремонтувала свій автомобіль, що підтверджується видатковими накладними, фіскальними чеками, нарядом-замовленням, актом виконаних робіт №2340 від 17.04.2014 року. (а.с.33-47).

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15.

Отже, позивач має право вимоги до винуватця ДТП - ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП у повному обсязі, а тому, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача заявлених ОСОБА_1 суми реальних збитків у розмірі 41 772 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на лікування, суд виходив з того, що вона не довела, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі сторін з вини відповідача було завдано шкоди її здоров'ю.

Проте, такий висновок суду є передчасним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, у даних правовідносинах - відшкодування шкоди, завданої внаслідок джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Як передбачено статтею 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 під час аварії вдарилась головою об кермо, внаслідок чого отримала струс мозку, з 29.11.2013 року по 02.12.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги з діагнозом закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку (а.с.74), з 02.12.2013 року по 09.12.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Медичному науково-практичному об'єднанні «Медбуд», з 09.12.2013 по 03.01.2014 року з діагнозом продовжувала лікуватися вдома.

Згідно листка непрацездатності серія АГА №989091, виданого Київською міською клінічною лікарнею швидкої допомоги, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 29.11.2013 року по 02.12.2013 року з причиною непрацездатності - 5 - невиробничі травми, позивач звільнена від роботи з 30.11.2013 по 03.12.2013 року. (а.с.73-зв)

Згідно листка непрацездатності Серії АГА №955738, виданого Медичним науково-практичним об'єднанням «Медбуд», ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 02.12.2013 року по 09.12.2013 року з причиною непрацездатності - 5 - невиробничі травми, Позивач звільнена від роботи, продовжувала хворіти. (а.с.75)

Згідно листка непрацездатності Серії АВЮ №837511 виданого Центром надання первинної медико-санітарної допомоги, за адресою м. Київ, вул. Урлівська, 13, ОСОБА_1 звільнена від роботи з 11.12.2013 року по 31.12.2013 року, повинна стати до роботи 01.01.2014 року з причиною непрацездатності - 5 - невиробничі травми. (а.с.79-зв)

Відповідно до Виписки Медичного науково-практичного об'єднання «Медбуд» пацієнту ОСОБА_1 було встановлено діагноз: струс головного мозку. Забій шийного відділу хребта. (а.с.76-78)

У зв'язку з лікуванням, позивач змушена була придбати відповідні ліки, що були вказані лікарем у Виписці та сплатити послуги, надані Медичним науково-практичним об'єднанням «Медбуд», у розмірі 6 490,22 грн.

Проте, повністю з таким розміром витрат на лікування колегія суддів не погоджується.

Порівнюючи Акт по виконаним послугам з 02.12.2013 року по 09.12.2013 року Медичного науково-практичного об'єднання «Медбуд» та фіскальні чеки, надані позивачем, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 3 360 грн. за перебування однієї доби в палаті «Стандарт» (560х6) =3 360 грн., оскільки в Акті вказано 7 днів, проте, фіскальних чеків є лише за 6 днів (а.с.85-86), стаціонар медикаменти у розмірі 995,22 грн. (а.с.82,85), 175 грн. за консультацію лікаря офтальмолога (а.с.85), 70 грн. за електрокардіографію (а.с.86).

Позивачу також було проведено магнітно-резонансну томографію, що підтверджується Квитанцією до прибуткового касового ордеру №21 284 від 05.12.2013 року на суму 690 грн. (а.с.80,84)

ОСОБА_1 були придбані ліки по фіскальних чеках на суму 393,20 грн., 342,15 грн., 325,85 грн., а всього на суму 1 061,20 грн., які також підлягають стягненню з відповідача.

З урахуванням викладеного, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 6 351,42 грн. за лікування.

Чек на суму 266,79 грн.(а.с.84), колегією не враховується, оскільки цих препаратів не було вказано лікарем, чеки на суми 350 грн. та 210 грн. (а.с.85). є нечитабельними, а їх суми не співпадають із Актом по виконаним послугам (а.с.85), чеки на суму 170 грн., 610 грн., 375 грн. (а.с.85-86) також не співпадають із Актом по виконаним послугам.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 зазнала травм, так як не була пристебнута паском безпеки, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При цьому, в разі вчинення цього адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Разом з тим, щодо ОСОБА_1 не було складено такого протоколу.

Доводи відповідача про те, що листки непрацездатності є неналежними доказами по справі, є необґрунтованими, надуманими, такими, що не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що, даючи оцінку доказам, суд не може обговорювати питання дійсності таких листів, оскільки вони відповідають вимогам законодавства, зокрема Інструкції «Про порядок заповнення листка непрацездатності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці і соціальної політики України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів, що підтверджували б завдання відповідачем позивачу моральної шкоди, не було надано.

Проте такий висновок суду також є передчасним, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У разі завдання потерпілому моральної шкоди у зв'язку з пошкодженням майна, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, при підтвердженні їх доказами, підлягають задоволенню.

Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, пов'язану з душевними стражданнями, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП.

Колегія суддів з урахуванням встановлених по справі обставин вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 тис. грн.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Умовами ч.1 ст. 88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 535 гривень 78 копійок за подання позову та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 589 гривень 36 копійок.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу в розмірі 41 772 гривні 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на лікування в розмірі 6 351 гривню 42 копійки.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 гривні 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1судовий збір за подання позову у розмірі 535 гривень 78 копійок та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 589 гривень 36 копійок.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді