Справа №489/1463/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 р. Банк звернувся до суду з позовом, яким просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування зазначив, що відповідачі 04 липня 2007 р. передали Банку в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності дану квартиру. У липні 2012 р. суд постановив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу її Банком. Банк направив відповідачам вимоги про виселення, які ті проігнорували.

В судовому засіданні представник Банку позов підтримав, пояснив, що Банк не володіє приміщеннями, які можуть бути надані відповідачам згідно ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідачка ОСОБА_1 з представником позов не визнали. Відповідач ОСОБА_2 і третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися.

Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Згідно договору від 05 липня 2002 р., посвідченого нотаріусом за №1153, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передали в іпотеку банку належну їм в рівних частках квартиру АДРЕСА_1. Іпотекою забезпечувалося виконання третьою особою - ОСОБА_3 обовязків позичальника перед Банком у відповідності до умов кредитного договору від 04 липня 2007 р. Право власності відповідача на квартиру набули на підставі свідоцтва про право власності від 30 березня 2006 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2013 р., залишеним без змін після перегляду в апеляційному та касаційному порядку, звернуто стягнення на спірну квартиру для погашення боргів ОСОБА_3 та надано Банку право продати квартиру від свого імені.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2012 р., залишеним без змін в даній частині після перегляду в апеляційному та касаційному порядку, відмовлено у вимогах Банку про виселення відповідачів зі спірної квартири через недоведеність дотримання порядку виселення із іпотечного житла направлення вимоги про виселення.

В спірній квартирі мають зареєстроване місце проживання тільки відповідачі (а.с.67).

На теперішній час у власності відповідачі іншого житла ніж те, що є предметом спору не мають (а.с.90-95).

Досудові вимоги відповідачам про виселення протягом 30 днів вручені ОСОБА_1 поштовим звязок 28 січня 2016 р., іншого нею не доведено (а.с.14, 67-70).

Верховний Суд України в постанові від 30 вересня 2015 р. в справі №6-1892цс15 висловив таку правову позицію

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Тобто, якщо в іпотеку передано житло, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення мешканців із цього без надання їм іншого постійного житла суперечить закону.

В позові не зазначено про виселення відповідачів з наданням постійного житла. Відсутність у Банку такого житлового фонду підтвердив представник Банку в судовому засіданні, про наявність соціального житла для такої категорії громадян не повідомив.

Тому позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.Г. Губницький