АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1484/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Мирошниченко О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЄМЕЦЬ Карина Євгенівна, Держава реєстраційна служба України про визнання недійсними договору дарування та договору іпотеки,

встановила:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є., Державна реєстраційна служба України про визнання недійсними договору дарування та договору іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за реєстровим номером 805.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за реєстровим номером 166.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним договору іпотеки та ухвалити нове, яким у цій частині позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що статтею 215 ЦК України встановлено виключний перелік правових підстав, недодержання будь-якої з них є підставою для визнання договору недійсним. Однак, оскаржуване рішення суду не містить посилань на відповідні правові норми, на підставі яких судом прийнято рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вважає, що суд не врахував ту обставину, що позивач не була стороною вказаного договору іпотеки. На момент укладання договору дарування ОСОБА_5 набула право власності на квартиру на підставі цивільно-правової угоди дарування та зареєструвала право власності належним чином, і, відповідно, мала передбачені законом повноваження на розпорядження вказаною квартирою, в тому числі на передачу її в іпотеку.

На дату укладення ОСОБА_5 договору іпотеки договір дарування, згідно з яким вона набула право власності на квартиру, був дійсним, та не оспорювався. На дату винесення оспорюваного рішення, договір дарування квартири предметом судового розгляду в інших справах не був, рішення суду, яке б набуло чинності, щодо визнання його недійсним - відсутнє. Договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 30 березня 2012 року є дійсним до набрання законної сили рішенням суду, за яким вказаний договір визнано недійсним, оскільки оскаржуване рішення суду в частині, що стосується договору дарування квартири, не набрало законної сили.

В судовому засіданні представники відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_9 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 07.06.1985 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований Палацом шлюбу м. Одеси. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу сторонами в судовому порядку здійснювався поділ набутого у шлюбі майна.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2012 року, було поділено спільне майно подружжя, суд визнав право власності ОСОБА_4, серед іншого майна, на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 106,70 кв.м.

Однак всупереч вказаним рішенням суду, з порушенням норм чинного законодавства, 30.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за № 805.

В подальшому, 11.02.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за № 166, у якому предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1

Таким чином відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_10, уклавши договори дарування та іпотеки, порушили права ОСОБА_4 на належне їй майно.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 07.06.1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2009 року .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2012 року, було поділено спільне майно подружжя, суд визнав право власності ОСОБА_4 на :

- земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташовану у АДРЕСА_2

- гараж НОМЕР_1, площею 23,1 кв.м., розташований у багатобоксовому гаражі по АДРЕСА_3

- майнові права згідно з договором комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на частину кв. АДРЕСА_4;

- квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,40 кв.м.;

- квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 106,70 кв.м.

Визнано право власності ОСОБА_2 на:

- земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташовану у АДРЕСА_2

- майнові права згідно з договором комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на Ѕ частину кв. АДРЕСА_4;

- квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 181,9 кв.м.

Внаслідок звернення ОСОБА_4 до Державної реєстраційної служби України з заявою від 24.02.2014 року про реєстрацію її права власності на квартиру АДРЕСА_1 було встановлено, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору дарування, укладеного 30 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за реєстровим № 805.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_6 11.02.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала в позику у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1 100 000 грн., між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року в порядку поділу майна подружжя спірна квартира була виділена ОСОБА_4 і за нею суд визнав право власності на вказану квартиру. Отже, на момент вчинення оспорюваного договору дарування 30.03.2012 року згода ОСОБА_4 як подружжя, була обов'язковою, однак відповідач розпорядився спільним сумісним майном всупереч вимогам чинного законодавства.

Оскільки оспорюваний договір дарування був укладений відповідачем ОСОБА_2 з порушенням вимог ст. 65, 68 СК України, ст. 368, 369 ЦК України, відповідно до яких розпорядження об'єктом права спільної сумісної власності здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, то відповідно до положень ст. 203, 215 ЦК України суд визнав договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 30 березня 2012 року, недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки договір дарування від 30.03.2012 року є недійсним, то і укладання в подальшому 11.02.2014 року договору іпотеки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також є недійсним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування сторонами не оскаржувалось. З викладеного слідує, що відповідач ОСОБА_2 погодився з рішенням суду у цій частині про те, що договір дарування був укладений ним з порушенням вимог ст. 65,68 СК України, ст. 368, 369 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не зазначено правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, висновків суду не спростовують, оскільки суд правильно визначив, що відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою.

За змістом ч.2, 3 ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» також встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки визнання недійсним договору дарування від 30 березня 2012 року з моменту його укладення тягне за собою правові наслідки щодо недійсності договору іпотеки.

Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення, яким визнано недійсним договір дарування, не набуло законної сили, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати визнання недійсним договору іпотеки, адже на час його укладення ОСОБА_5 була власником спірної квартири, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються нормою ч. 1 ст. 236 ЦК України та тією обставиною, що квартира АДРЕСА_1 на час укладення договору дарування була предметом спору у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ПАТ «Позняки-Жил-Буд» про поділ майна подружжя.

У рішенні Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.09.2011 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 04.08.2011 року було відмовлено ОСОБА_2 в його позовах до ОСОБА_4 про визнання його особистого права власності на майно, зазначене у позові. Відтак, майно, зазначене у вказаному позові, є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4, між якими існує тривалий спір з приводу його поділу ( а.с.17, том 1).

Враховуючи, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року спірна квартира в порядку поділу майна подружжя виділена ОСОБА_4, то ОСОБА_5, як відповідачу по справі, було достовірно відомо про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_4 не є стороною договору іпотеки, а тому не вправі заявляти вимогу про визнання його недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таке право позивача визначене ч. 3 ст. 215 ЦК України. Розпорядження спірною квартирою та передача її в іпотеку відповідачем ОСОБА_5, без відома та згоди власника квартири ОСОБА_4, порушує права власника й не відповідає вимогам ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Також колегія суддів звертає увагу, що рішення суду в частині визнання недійсним договору іпотеки оскаржується відповідачем ОСОБА_2, який не є стороною договору іпотеки і його права та інтереси цим договором не зачіпаються, тоді як сторони договору іпотеки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 рішення суду не оскаржують.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду щодо обґрунтованості заявленого позову. Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: