Справа № 583/2711/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого Олійник О.В.,

за участю секретаря Наливайкіної Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, заінтересована особа Орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння,

встановив:

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належав житловий будинок з господарчими спорудами по АДРЕСА_1, який 29.10.2013 року вона подарувала своїй матері ОСОБА_2 Однак цей правочин було вчинено всупереч інтересам малолітнього сина, який є дитиною-інвалідом, та проживав і проживає у даному житловому будинку.

В даний час ОСОБА_2 подала до суду заяву про виселення позивача та її сина із будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, вчиняючи договір дарування від 29.10.2013 року, позивач не мала наміру позбавлятися прав на своє домоволодіння, а погодилася на умовляння своєї матері ОСОБА_2, яка таким чином бажала підтримати матеріальний стан позивачки, отримавши субсидію на оплату комунальних послуг.

В зв'язку з чим, просить визнати недійсним договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Позивач пояснила, що у спірному будинку постійно мешкає і була зареєстрована з 2005 року. Спочатку вона мала у власності ? частину житлового будинку, потім їй ? частину подарував у 1999 році батько, а у 2012 році вона викупила ? частину будинку у матері і брата. Брату ОСОБА_3 батьки у 2003 році купили житловий будинок по АДРЕСА_2. Після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, вона 28.09.2012 року знялася з реєстрації у спірному житловому будинку, щоб зменшити розмір платежів за комунальні послуги і уникнути штрафів з боку підприємства водоканалу, і зареєструвалася у житловому будинку по АДРЕСА_2, що належить її брату ОСОБА_3 Фактично з 2005 року весь час проживала у будинку по АДРЕСА_1 із своєю дитиною ОСОБА_5 2009 року народження та матір'ю ОСОБА_2 та із будинку не виселялася. Будинок вимагав значних коштів на опалення в зимовий період, тому на зиму вони утрьох (позивач із сином та матір ОСОБА_2.) перебиралися у будинок брата по АДРЕСА_2, оскільки брат топив дров'яним котлом, таким чином економили кошти. У 2012 році матір ОСОБА_2 почала вести розмови про те, щоб дочка подарувала їй будинок по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що тоді вона зможе отримати субсидію на оплату комунальних послуг у будинку. Також мати вказувала на те, що у позивачки хворе серце, всіляке може трапитися, а чоловік позивачки може претендувати на будинок та викине її (матір) на вулицю. З метою отримання субсидії на оплату комунальних послуг та на прохання своєї матері позивач у 2013 році підписала договір і подарувала матері будинок по АДРЕСА_1, не думаючи при цьому, що позбавляє свою дитину єдиного житла. Після укладення договору дарування позивач з дитиною продовжували проживати у подарованому матері будинку, а за тиждень до 01.01.2014 року і по березень 2014 року, коли було дуже холодно, стали ночувати у брата, хоча вдень перебували вдома по АДРЕСА_1, поралися по господарству, оскільки тримали підсобне господарство. Потім в результаті виниклих сварок із братом ОСОБА_3 та нестерпних умов для сумісного проживання позивач з дитиною переїхали на зйомну квартиру, де тимчасово проживали з грудня 2014 року по березень 2015 року, а з березня 2015 року знову повернулися і проживали до 20.09.2016 року вдома по АДРЕСА_1. З березня 2015 року мати оформила на будинок субсидію із комунальних витрат. 20.09.2016 року в результаті численних сварок з матір`ю ОСОБА_2 позивач з дитиною переїхали на квартиру по АДРЕСА_3, яку винаймала у свого знайомого. В цей час ОСОБА_2 подала до суду позов про її виселення із будинку по АДРЕСА_1. Отримавши повістку до суду, позивач зрозуміла, що накоїла, подарувавши матері свій будинок, оскільки свою дитину фактично позбавила житла.

Відповідач та її представник позов не визнали.

Відповідач відмовилася надавати суду пояснення та відповідати на будь-які запитання, а її представник адвокат Собина П.М. пояснив, що на момент укладення спірного договору та після цього позивач із дитиною проживали за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_2 у будинку, що належить ОСОБА_3 Проживаючи за цією адресою, вона надавала необхідні довідки брату для отримання субсидії по оплаті комунальних витрат, чим фактично визнавала своє проживання за цією адресою. Свій будинок їй був не потрібен, оскільки вимагав значних затрат на утримання, тому вона діючи за власною волею, подарувала його матері. В зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позову.

Представник служби у справах дітей виконкому Охтирської міської ради послався на розсуд суду при вирішенні справи.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом з огляду інвентарної справи №10 встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 за рішенням виконкому Охтирської міської ради народних депутатів від 16.08.1995 року переданий у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.10.1995 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1.(а.с.54).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 12.02.1999 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 ? частину вказаного житлового будинку (арк.20 інвентарної справи).

ОСОБА_1 після укладення шлюбу з ОСОБА_6 20.06.2009 року змінила прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.55).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.12.2009 року, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2, ОСОБА_3 ? частку вказаного житлового будинку (арк.31 інвентарної справи), внаслідок чого стала одноосібним власником усього житлового будинку.

29.10.2013 року ОСОБА_1 подарувала свій житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу, реєстрований номер 2314.

У п.1.4 договору вказано: дарувальник стверджує, що внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Дарувальник зобов'язується утримувати за законом чи договором.

Однак судом встановлено, що на час укладення договору дарування від 29.10.2013 року ОСОБА_1 мала дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, що має статус дитини - інваліда (а.с.9-10).

З пояснень свідків та матеріалів справи вбачається, що до укладення договору дарування від 29.10.2013 року та після цього ОСОБА_1 із сином періодично проживали у вказаному будинку, хоча з 28.09.2012 року по даний час зареєстровані у будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2.

Так, свідок ОСОБА_7. пояснив, що є сусідом позивачки і протягом 2012-2015 років майже кожен день бачив, що у будинку по АДРЕСА_1 мешкали ОСОБА_1 із сином, малий грався у піску біля двора, ОСОБА_1 виходила з будинку і заходила.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є сусідкою з огороду, і їй видно, як ОСОБА_1 та її мама ходять по двору, пораються по господарству, бігає ОСОБА_5, неодноразово чула з їх двору сварки. По 2015 рік бачила їх майже кожен день у теплу пору року, а взимку - іноді.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що до 2014 року працювала у лікарні з ОСОБА_2, з розповідей останньої свідок зрозуміла, що протягом 2012-2013 року сім`я (ОСОБА_2, її дочка ОСОБА_1 з онуком, зять) жила у будинку по АДРЕСА_1, також ОСОБА_2 розповідала, що дорого платити за опалення будинку, тому у зимовий період ОСОБА_1 з сином перебиралися до ОСОБА_3 У грудні 2014 року ОСОБА_2 звільнилася з роботи, а на її посаду взяли ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є однокласницею позивачки, почали тісно спілкуватися з 2009 року, і знає, що та до 2016 року проживала по АДРЕСА_1 у двоповерховому будинку. Так, у серпні-вересні 2013 року свідок завозила ОСОБА_1 на цю адресу деякі речі, у липні 2015 року підвозили ОСОБА_1 додому після зустрічі випускників, у 2015 році за цією адресою святкували день народження ОСОБА_5, і запрошували свідка із сином, але вони не поїхали, бо дитина свідка захворіла. На новий рік з 2015 року по 2016 рік ОСОБА_1 вже не жила у цьому будинку через сварки із мамою, а жила на квартирі.

Свідок ОСОБА_11. пояснила, що з 2011 по вересень 2014 року 2 - 3 рази на тиждень носила у будинок по АДРЕСА_1 молоко для ОСОБА_1, остання виходила з дому і брала банку з молоком. Інколи ОСОБА_1 не було вдома, свідок телефонувала, і ОСОБА_1 просила зачекати, через приблизно 20 хвилин прибігала з магазину, в якому працювала, і забирала молоко. У січні 2013 року взимку було дуже холодно, тому ОСОБА_1 із сином місяць жили у будинку брата по АДРЕСА_2, тому свідок їм молоко возила за цією адресою. Одночасно у 2012 - 2013 роках свідок возила молоко також і для брата ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на АДРЕСА_2, за цією адресою виходила мати ОСОБА_2 і забирала молоко.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що знайома з ОСОБА_1 з часу її вагітності. У період як її дитині виповнилося близько 10 місяців (2010 рік) і до минулого року свідок періодично бувала в неї у гостях у будинку по АДРЕСА_1, в тому числі і взимку. У 2013 році свідок з чоловіком приїжджали туди ремонтували кран. Кожен рік, крім 2016 року, свідок на запрошення ОСОБА_1 влітку рвала у цьому домоволодінні вишні.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що проживає по АДРЕСА_4 в ста метрах від будинку по АДРЕСА_1. І хоча вона до них не ходила, протягом 2011 - 2014 років було видно, що у цьому будинку ніхто не проживає (на снігу не було слідів, люди з двору не виходили). З 2015 року хата стала приводитися у порядок, замінили вікна, паркан, там стала проживати ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_14 (брат ОСОБА_2.) і ОСОБА_3 (син ОСОБА_2.) пояснили, що протягом 2012-2014 років ОСОБА_1 із сином проживали по АДРЕСА_2, бо так було дешевше, а до домоволодіння по АДРЕСА_1, влітку приходили поратися по господарству, там вирощували курей, нутрій, доглядали за садком і городом. День народження дитини у 2012 та 2013 року святкували по АДРЕСА_1. У 2015 році ОСОБА_1 із сином переїхала на квартиру до свого знайомого. Свідок ОСОБА_3 у червні 2016 року забрав їх з речами із квартири і одвіз у будинок по АДРЕСА_1.

Свідки ОСОБА_15., ОСОБА_16 пояснили, що є сусідами ОСОБА_3 і протягом 2012 - 2014 років бачили що у нього живе мама і сестра з дитиною. Так ОСОБА_15. їздила на роботу і іноді зранку бачила, як ОСОБА_1 везе на маршрутці дитину у дитячий садок, а вечором - назад. Свідок ОСОБА_16 у 2012 -2013 році 3 рази, а у 2014 році 5 разів одводила свою дочку гратися до доньки ОСОБА_3 на його запрошення, там був також і син ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що у 2015 - 2016 роках ОСОБА_1 проживала у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_3. Йому це відомо, так як він проживає у сусідньому під'їзді цього будинку і декілька разів бачив, як ОСОБА_1 повертається додому, син ОСОБА_5 катається у дворі на велосипеді, ходить до магазину, що розташований поряд.

На спростування показань свідка ОСОБА_8 за клопотанням представника відповідача допитаний свідок ОСОБА_18 та додатково допитаний свідок ОСОБА_3, які пояснили, що ОСОБА_8 за словами її співмешканця протягом останніх чотирьох років проживає за іншою адресою, а не тією, яку повідомила суду. Однак суд не приймає цих пояснень, так як вони надані з чужих слів невідомої особи. Крім того, проживання за іншою адресою свідка не є доказом того, що вона не може перебувати кожного дня у своєму домогосподарстві по АДРЕСА_5, та зі свого городу частково бачити двір домогосподарства по АДРЕСА_1.

Слід зазначити, що будинки по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 розташовані в одному районі міста, неподалік одне від одного, що не заперечується сторонами.

Також проживання позивачки у спірному будинку до, під час і після укладення договору дарування підтверджується: абонементом ОСОБА_1 про виписку журналу «Мамине сонечко», «Маленький розумник» на адресу АДРЕСА_1 на 2013 та 2014 рік; оформленим на позивачку особовим рахунком Охтирського УЕГГ ПАТ «Сумигаз» згідно квитанцій за період жовтень 2014 - лютий 2015 року, квитанціями про сплату за газ (а.с.87 - 88), замовленням ОСОБА_1 від 16.10.2009 року на встановлення склопакетів на вікна будинку по АДРЕСА_1 на суму 3785 грн. (а.с.89-90), випискою історії хвороби дитини ОСОБА_5, мешканця АДРЕСА_1, який лікувався з 04.03.2013 р. по 12.03.2013 року, з 30.11.2015 р. по 11.12.2015 року, з 06.06.2016 року по 22.06.2016 року у Сумській обласній дитячий клінічній лікарні, формами індивідуальної програми реабілітації дитини - інваліда від 22.10.2013 року, 26.11.2015 року, актом технічного обслуговування аварійно-експлуатаційної служби газу від 20.05.2014 року, складеного у присутності ОСОБА_1, податковими повідомленнями від 08.05.2013 р., 28.05.2014 року, які направлялися ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1, листом Охтирського центру зайнятості ОСОБА_1 направленим 20.05.2015 року на цю адресу, договором надання послуг підключення до інтернету ВАТ «Укртелеком» від 21.06.2011 року, який пролонговувася кожен рік, заявою ОСОБА_1 до ВАТ «Укртелеком» про припинення надання послуг від 28.07.2016 року, прийнятої адресатом, квитанціями про оплату послуг ВАТ «Укртелеком» у період з січня 2013 року по червень 2016 року.

Листом КЗ «Охтирська ЦРЛ» від 09.11.2016 року підтверджується виклик лікарів дитячої поліклініки на адресу АДРЕСА_1 до дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 2012 - 2014 роки два рази - 11.06.2012 року та 14.09.2014 року.

Встановлено, що позивач має у власності також житловий будинок у АДРЕСА_6, який вона отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.12.2009 року (а.с.109).

Однак у цьому будинку згідно акту обстеження від 01.09.2016 року, затвердженим селищним головою, система опалення та відсутня, відсутні освітлювальні прилади, пічне опалення частково зруйноване, у будинку ніхто не проживає (а.с.94).

Житловий будинок по АДРЕСА_2 знаходиться у власності ОСОБА_3 з 16.07.2003 року (а.с.105).

З будинкової книги на житловий будинок по АДРЕСА_1 вбачається, що позивач ОСОБА_1 була зареєстрована у будинку у періоди: з 07.07.1999 року по 23.12.2003 року, з 01.02.2005 року по 28.09.2012 року.

ОСОБА_2 зареєстрована у вказаному будинку з 15.05.1992 року по 23.09.2008 року, з 17.03.2015 року і по даний час.

Отже, на момент укладення договору дарування та до 17.03.2015 року у житловому будинку по АДРЕСА_1 ніхто не був зареєстрований.

1 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», відповідно до статті 12 якого неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не вважається безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За таких обставин, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

У даній справі судом встановлено, що на час укладення договору дарування житловий будинок по АДРЕСА_1, хоча і не був єдиним місцем проживання позивачки та її неповнолітнього сина ОСОБА_5, проте позивач підтримувала з будинком тісний зв'язок, вважаючи його своїм постійним житлом, а проживання її у будинку брата та на квартирі було тимчасовим і таким, що пов'язано із об'єктивними обставинами, а саме, фінансовою неспроможністю утримувати великий двоповерховий будинок.

Сторони визнали той факт, що на оплату комунальних витрат у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з березня 2015 року отримує субсидію.

Дані обставини відповідно до ст.61 ч.1 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Також, поясненнями позивачки та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_3 підтверджується, що проживання позивачки із сином у будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 було викликано економією коштів на газове опалення будинку по АДРЕСА_1.

Отже, вчиняючи спірний договір дарування будинку своїй матері, ОСОБА_1 не мала реального наміру позбавлятися своєї власності, таким чином намагаючись зменшити витрати на утримання будинку, враховуючи, що з матір'ю ОСОБА_2 вони на той час проживали однією сім'єю.

Зареєстроване місце проживання дитини - житловий будинок по АДРЕСА_2, який належить брату позивачки ОСОБА_3, - не свідчить про те, що дитина ОСОБА_5 має право постійного користування вказаним житлом, оскільки дитина ОСОБА_5 не є членом сім`ї власника цього житла, а є членом сім`ї ОСОБА_1, яка внаслідок укладення договору дарування позбавила себе і свою дитину власного житла.

Про той факт, що у період спільного проживання по АДРЕСА_2 у 2013 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мали спільного бюджету, не були членами однієї сім`ї, також свідчать додаткові пояснення у суді свідка ОСОБА_3, який повідомив, що ОСОБА_1, проживаючи у нього, у молочниці замовляла дві банки молока, одну для себе, а одну для ОСОБА_3, при цьому на оплату своєї банки він давав гроші сестрі.

У п.15 постанови Пленуму ВСУ від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Встановлено, що в провадженні Охтирського міськрайонного суду перебуває цивільна справа №583/2555/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, провадження у справі зупинено до вирішення іншої цивільної справи № 583/2711/16-ц.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відчуження (дарування) вказаного будинку з боку матері дитини іншій особі призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_5 на користування житлом.

Також при вирішенні справи суд враховує, що відповідач ОСОБА_2, подавши 11.08.2016 року позов до суду про виселення ОСОБА_1, таким чином фактично визнала місце проживання ОСОБА_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1, куди остання зрештою повернулася після тимчасового проживання у будинку брата та на квартирі.

Згідно із ст.215 ЦК України, підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки у справі встановлено, що договір дарування від 29.10.2013 року суперечить правам малолітньої дитини, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

В судових дебатах представник відповідача заявив про застосування позовної давності один рік, встановленої для вимог про розірвання договору дарування, проте підстав для застосування строків позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору дарування суд не вбачає, оскільки строк загальної позовної давності позивачем не пропущений.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 29.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчук В.М., зареєстрований в реєстрі за №2314, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2, житловий будинок з господарчими спорудами, розташований по АДРЕСА_1,

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Олійник