УХВАЛА

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шевиріна Алла Олексіївна, про визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 липня 2013 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким все належне спадкодавцю майно заповів йому. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. До спадкової маси входить належна померлому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Право на обов'язкову частку у спадщині має неповнолітній син померлого - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки спадкоємцями померлого за законом є дві особи, дружина - ОСОБА_9 та син - ОСОБА_4, розмір обов'язкової частки останнього у спадщині становить - 1/8 частину квартири. Він за заповітом має право на отримання 3/8 частини квартири. Вказував на те, що він своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В оформленні спадщини йому було нотаріусом відмовлено у зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на квартиру.

З урахуванням зазначеного позивач просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_8

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що матеріали справи не містять постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та відомостей про те, що позивач вичерпав усі можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема, щодо неможливості отримання позивачем у нотаріуса або за запитом нотаріуса дублікату договору купівлі-продажу квартири.

З такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2002 року ОСОБА_8 і ОСОБА_6 придбали в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2011 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано.

17 червня 2011 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13, її прізвище після реєстрації шлюбу - «ОСОБА_6».

25 червня 2013 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9

19 липня 2013 року приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. посвідчила заповіт ОСОБА_8, відповідно до якого останній заповів все належне йому майно ОСОБА_3, позивачу у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Також установлено, що спадкоємцями померлого ОСОБА_8 є: ОСОБА_3 за заповітом; за законом - ОСОБА_9 (дружина) і неповнолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, обов'язкова частка якого у спадковому майні становить 1/8 частину.

25 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Також із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_6 (мати неповнолітнього ОСОБА_4)

ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Листом від 25 серпня 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу повідомив позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що не надані правовстановлюючі документи на квартиру та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Також нотаріусом роз'яснено, що позивач має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності на успадковане майно (а.с. 11).

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не отримав відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину у вигляді постанови, суди залишили поза увагою зміст вищевказаного листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу від 25 серпня 2014 року, у якому встановлено, що нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні права на спадщину.

При цьому суд не врахував, що у вказаному листі нотаріусом роз'яснено право позивача на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на успадковане майно.

При цьому суди не врахували, що позивач вчасно подав заяву про прийняття спадщини, отже, вважається таким, що прийняв її (ст. 1272 ЦК України), а до суду звернувся саме через неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з відсутню правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто у зв'язку з відсутністю умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, про що йому було повідомлено нотаріусом.

Ураховуючи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального законодавства та те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик