У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від

28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позивачі свої вимоги обґрунтовують тим, що 21 травня 2014 року помер ОСОБА_6 Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з: квартири

АДРЕСА_2 та земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва площею 0,17 га, розташованої в

АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1, які були набуті спадкодавцем за час його перебування у шлюбі із ОСОБА_4, позивачем по справі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Спадкоємцями першої черги після його смерті є ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, як діти та дружина спадкодавця.

У визначений законом термін ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6;

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовились на користь ОСОБА_3, про що також подали відповідні заяви до нотаріуса у встановленому законом порядку. Нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Позивачами було подано заяву про уточнення позовних вимог, оскільки як було встановлено земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва площею 0,17 га, розташована в АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1, була особистою власністю спадкодавця ОСОБА_6, а тому в цілому входить до складу спадкового майна.

Позивач просив суд визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_2 та 3/4 частки земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва площею 0,17 га, розташованої в АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер 21 травня 2014 року, а за ОСОБА_4 право власності на 4/8 частки квартири АДРЕСА_2 як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Вказана справа була об'єднана в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майна.

ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він також належить до першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_6 Крім нього, до спадкоємців першої черги після смерті останнього відносяться також відповідачі по справі, однак чи всі вони прийняли спадщину у встановленому законом порядку йому невідомо. До спадкового майна після смерті ОСОБА_6 належить вищевказані квартира та земельна ділянка, які належали померлому на праві особистої власності, так як земельна ділянка була останнім приватизована, а тому є особистою власністю. Разом із тим квартира, яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу під час перебування ОСОБА_6 у шлюбі із відповідачем ОСОБА_4, придбана за особисті кошти спадкодавця, заощаджені ним ще до укладення шлюбу. Тому просить визнати за ним право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/4 частки земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва площею 0,17 га, розташованої в АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від

28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 4/8 частини квартири

АДРЕСА_2 як на частку у спільній сумісній власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва площею 0,17 га, розташованої в

АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини земельної ділянки для будівництва житлового будинку площею 0,17 га, яка розташована в АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1, в порядку спадкування.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішеннята передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно керувався положеннями частини 3, 4 ст. 368 ЦК України, частиною 2 ст. 370 ЦК України та правильно вказував, що квартира по АДРЕСА_2 є спільною власністю подружжя, оскільки придбана спадкодавцем за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, а тому кожному із них належало по частині квартири.

Разом із тим, враховуючи, що спірну квартиру придбано 8 квітня 1992 року, судами вірно застосовано положення ст. 60,61 Кодексу про шлюб та сім'ю України, відповідно до яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положень ст. 244 ЦК України у редакції від 18 липня

1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Проте ОСОБА_2 у підтвердження дарування ОСОБА_6 грошових коштів на придбання квартири не надано суду нотаріально посвідченого договір дарування цих грошових коштів.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 набута подружжям у шлюбі та жоден із них за життя не ставили питання про визнання її особистою приватною власністю, така має статус спільної сумісної власності подружжя. Крім того, зазначена квартира набута по спливу 8 років спільного подружнього життя ОСОБА_4, ОСОБА_6 та перебувала у їхньому користуванні по день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що кожному із спадкоємців належить по 1/8 частині квартири, а оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовились від своїх часток на користь ОСОБА_3, тому останньому належить 3/8 частини даної квартири. ОСОБА_4 належить 4/8 частини квартири, як на частку у спільній сумісній власності подружжя, а

ОСОБА_2 - 1/8 частини спірної квартири.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від

28 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від

28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна