Справа № 331/3654/15-ц
Провадження 2/331/1359/2016
23 грудня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:
Головуючого судді: Жукової О.Є.
при секретарі Бойко М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_1» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
*Рахунок строкової заборгованості: 0 дол. США;
*Рахунок простроченої заборгованості: 16 521,97 дол. США;
*Рахунок нарахованих відсотків: 0,00 дол. США;
*Рахунок прострочених відсотків: 6 292,12 дол. США;
*Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди 8 708,30 дол. США.
В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні , надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві . В подальшому представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.
Представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. В обгрунтування своїх заперечень вказала, що оскільки Банком було за рішенням суду достроково стягнуто з відповідача та третьої особи заборгованість за кредитним договором, банк не мав права нараховувати відсотки та пеню . Крім того, представник зазначила, що на даний час рішення суду перебуває на стадії примусового виконання, а також просила в задоволенні позову відмовити через пропущення позивачем строку звернення до суду .
В ході розгляду справи представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 в наданій суду заяві просила завершити розгляд справи у її відсутність та в задоволенні позову відмовити.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки.
Згідно до ст. 33 ч.1 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановленої статтею 38 цього Закону.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 42 постанови від 30.03.2012 р. №5 роз'яснив, в рішенні суду обов'язково має зазначатись: загальний розмір вимог та його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації ( при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку».
Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між АТ «Індустріально-експортний банк» , який було перейменовано в ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_1» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 358/700791, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 20 000 доларів США зі сплатою 12,8% річних на строк до 19 квітня 2017 року (а.с.6-11).
В забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором 20.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки житлового приміщення № 34 , згідно з яким ОСОБА_2 передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку для забезпечення зобов»язання, які взяв на себе позичальник ОСОБА_3 по кредитному договору № 358/700791 від 20.04.2007 року (а.с.12-17).
Пунктом 5.1 зазначеного договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо в момент настання терміну виконання основного зобов»язання , воно не буде виконано повністю, у випадку порушення графіку погашення кредитної заборгованості або у разі несплати відсотків ( або частини відсотків) відповідно до умов Кредитного договору. При цьому Іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки , за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі усі вимоги , передбачені Кредитним договором (а.с.15-16).
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2010 року по справі 2-2877/2010р. було достроково стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Індустріально-експортний банк» борг за кредитним договором № 358/700791 від 20.04.2007 року в сумі 163 226, 49 гривень, з яких : 6040,99 гривень пеня , тіло кредиту 110961,65 гривень, прострочена заборгованість за кредитом 21128,71 гривень, заборгованість по процентам 845,38 гривень, прострочена забогованість по процентам - 22 793,78 гривень (а.с.23-24).

30.11.2014 року за виконавчим листом 2-2877/2010 року держвиконавцем Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_6 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду (а.с.96)

07.07.2015 року ОСОБА_2 на рахунок ВДВС в межах відкритого виконавчого провадження було сплачено на погашення заборгованості за рішенням суду 13 500 гривень, 20 травня 2015 року 21 000 гривень, 22.07.2015 року 11 000 гривень, 30 травня 2016 року -10 000 гривень, 16 вересня 2016 року 6 000 гривень (а.с.98-100, 181, 182).

В повному обсязі рішення суду на теперішній час не виконано.

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час позивач зазначив, що ОСОБА_3 має заборгованість за кредитним договором в сумі 31 522,39 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 18.11.2016 р. - 26.053438 складає еквівалент 821 266,63 грн. , з яких:

*Рахунок строкової заборгованості: 0 дол. США;

*Рахунок простроченої заборгованості: 16 521,97 дол. США;

*Рахунок нарахованих відсотків: 0,00 дол. США;

*Рахунок прострочених відсотків: 6 292,12 дол. США;

*Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди за період з 20.11.2015 року по 28.10.2016 року - 8 708,30 дол. США (а.с. 209).

Разом з тим, суд не може погодитися з зазначеним розрахунком, оскільки прострочена заборгованість за кредитом , а також заборгованість за кредитом була стягнута з відповідачів в повному обсязі рішенням суду на вимогу банку в гривнях в розмірі 21 128,71 гривень та 110 961,65 гривень відповідно , разом з тим, звертаючись до суду банк визначає розмір простроченої заборгованості за кредитом , зазначаючи, що вона складає 430 454,12 гривень (а.с.209), так само банком була стягнута прострочена заборгованість по процентам станом на 14.05.2010 року в розмірі 22 793,78 гривень , однак з наданого банком розрахунку вбачається , що позивач повторно визначає наявність заборгованості за вказаний період , однак за курсом НБУ станом на 18.11.2016 року (а.с.157-158), тобто фактично банк заявляє вимоги про стягнення двічі одних тих самих сум .

Дійсно , відповідно до абзаців 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Однак, позивач вимог відповідно до ст. 625 ЦК Ц України не заявляв , крім того, позивач неправомірно визначає розмір пені в доларах США , оскільки це суперечить п. 4.2 договору , відповідно до якого пеня сплачується в національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату сплати, тобто суд зазначає, що розмір пені повинен визначатися не в доларах , а в національній валюті.

Також, вирішуючи зазначені позовні вимоги , суд враховує положення ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якими суд вправі відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання за іпотечним договором не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Зазначене положення закону є оціночним, у зв»язку з чим підлягає детальному мотивуванню і суд має дійти висновку, чи підпадає спірна ситуація, яку він розглядає, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. У цьому випадку має бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна.

Згідно з роз»ясненнями, наданими в пункті 41 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку особа іпотекодавця ОСОБА_2 є відмінною від особи боржника , боржник ОСОБА_7 не має строкової заборгованості , прострочена заборгованість, яка була стягнута за рішенням суду погашається, судом встановлено , що з моменту відкриття виконавчого провадження , яке було відкрите лише 30.11.2014 року , зі стягнутих за рішенням суду сум заборгованості в розмірі 163 226, 49 гривень , ОСОБА_2 було погашено 61 500 гривень .

Позивач визначив вартість іпотечного майна в розмірі 31 522,39 дол. США, що еквівалентно 821 266,63 грн., дана оцінка не оспорювалася представником ваідповідача та третьої особи.

Враховуючи зазначене , відкрите виконавче провадження, погашення відповідачем в його межах заборгованості за рішенням суду , суд вважає , що допущене іпотекодавцем, який є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, з врахувуанням тієї обставини, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону , а тому позовні вимоги є необгрунтованими.

Також, суд погоджується з доводами представника відповідача та третьої особи з тим, що позивачем пропущено строгк звернення до суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною пятою статті 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 27 січня 2016 по справі у справі за № 6-990цс15 та є обов»язковою для суду згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Враховуючи, зазначену правову позицію, ту обставину, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2010 року з відповідачів стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором , а з вказаним позовом до суду позивач звернувся лише 25.05.2015 року , суд приходить до висновку, що ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_1» також пропущено строк звернення до суду .

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218, 224-226 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_1» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

23.12.2016