УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., ДьоміноїО.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалося на те, що 18 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 367-018/ФКВ-08, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою 12,10 % річних строком до 18 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Позичальниця порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 467 577 грн 02 коп., у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості у розмірі 467 577 грн 02 коп. звернуто стягнення на майно: квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмету іпотеки у власність. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на майно: квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 18 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 367-018/ФКВ-08, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою 12,10 % річних строком до 18 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Позичальниця порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 467 577 грн 02 коп.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Судами встановлено, що п. 4.1 договору іпотеки сторони визначили, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки, зокрема у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов'язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання.

Розділ 4 договору іпотеки визначає порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки. Так, п.п. 4.3-4.4.1 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, в т.ч. рішення суду. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього договору іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги одним з способів: шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності у спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Крім того, судами взяти до уваги доводи відповідача щодо введення у банку тимчасової адміністрації та початок процедури ліквідації та встановлено, що позивач мав право звертатися до суду із позовом, оскільки довіреність на представника банку підписана ліквідатором банку.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Демяносов М.В. Дьоміна О.О.